Ünnepi tanulmánykötet
a 60 éves Szajbély Mihály tiszteletére

Szerkesztette:
Pusztai Bertalan

A szerkesztésben közreműködött:
Ivaskó Lívia, Mátyus Imre, Tóth Benedek

Design és layout:
Mátyus Imre

A könyv megjelenését támogatta
a Szegedi Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kara.

© a szerzők, 2012.
Minden jog fenntartva. Bármilyen másolás, sokszorosítás,
illetve adatfeldolgozó rendszerben való tárolás
a kiadó előzetes írásbeli hozzájárulásához van kötve.
© szerkesztők, 2012.

Szegedi Tudományegyetem
Kommunikáció- és Médiatudományi Tanszék

Elérhetőségek:
www.media.u-szeged.hu
facebook.com/sztekomm
twitter.com/sztekomm

A digitális kiadást előkészítette az Alföldi Nyomda Zrt, Debrecen
Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

ISBN 978-963-306-177-0

Tartalom

Előszó

„A globális értelmiségellenesség hosszú távon nem tartható” – Szajbély Mihállyal Hollósi Zsolt beszélget

I. KÖLTŐK, ÍRÓK, ÚJSÁG[OT]ÍRÓ ÍRÓK, ÚJSÁGÍRÓK

I.1 Költők, írók

DEBRECZENI ATTILA: Folyóirat vagy gyűjteményes kötet? (Csokonai Diétai Magyar Múzsája)

LABÁDI GERGELY: „No ez már Cultura.” Csokonai és a kultúra diskurzusa

ZVARA EDINA: Bárány Péter ismeretlen Campe-fordítása, a Kisded Lélektudomány a’ Gyermekek Számára

MONOK ISTVÁN: Az intézményi könyvtárak szerepe a nemzeti kulturális identitás kialakulásában Magyarországon a 18. században

FÓRIZS GERGELY: A Berzsenyi–Döbrentei-levelezés kiadásának problémái

SZALISZNYÓ LILLA: „Nem volna jó a Kisfaludy-Társaság kérdésére felelnünk?” – A Shakespeare-t játszó és tanító Egressy Gábor

S. VARGA PÁL: Ellenséges istenek Bábele – A romantikus „új mitológia” alakulása Vörösmarty lírájában

TÖRÖK ZSUZSA: Wohl Janka és Arany János kapcsolata sajtóközlemények tükrében

HÁSZ-FEHÉR KATALIN: Szövegihletek Arany költeményeiben

SZÖRÉNYI LÁSZLÓ: Jókai Mór: Bokáczius kalandjai című elbeszélésének forrásaihoz

BARANYAI ZSOLT: Az első magyar szecessziós regény (Asbóth János: Álmok álmodója)

RÁKAI ORSOLYA: A figyelem szenvedélye: megjegyzések a 19-20. század fordulójának irodalomszemléleti változásaihoz Schöpflin Aladár kapcsán

WERNITZER JULIANNA: „Kedves Sándorkám!” – Rajz Sándor levelezése Csáth Gézával és Brenner Dezsővel a Petőfi Irodalmi Múzeum kézirattárának anyagai alapján

DÁVIDHÁZI PÉTER: „Nem adhatom még olvasásra sem” – Ismeretlen levélváltás Csáth Géza naplójáról

HAVASRÉTI JÓZSEF: Arcképzés – Széljegyzetek három Szerb Antal-levélhez

I.2 Újság[ot]író írók, újságírók

FRIED ISTVÁN: Író és/vagy újságíró (Magyar írók választásai/pályamódosításai)

SZÉCHENYI ÁGNES: Az újságírás önreflexiója: Biró Lajos, 1908–1911

BUZINKAY GÉZA: Harc a sajtóreform körül, 1914

SIPOS BALÁZS: Az Új Idők mint női lap a két világháború között

VÖRÖS BOLDIZSÁR: „az oroszok rendszeresen támogatták Rákóczit tüzérséggel, tisztekkel, sőt időnként pénzzel is” – Propagandisztikus történelemhamisítás I. Péter cár és II. Rákóczi Ferenc kapcsolatáról az 1940-1950-es években

II. INTER[KULTURÁLIS]MEDIÁLIS RANDEVÚK

II.1 Utazás > értelmezés > kultúra > utazás > ...

SZIJÁRTÓ ZSOLT: Az „átmenetiség” jelentősége – közelítések egy elmosódott fogalomhoz

TÓTH BENEDEK: Az értelem mint a kultúra médiuma: a kultúra értelme – (Az ’értelem’ és a ’kultúra’ rendszerelméleti fogalmairól)

IVASKÓ LÍVIA: Történeteink

TAKÁTS JÓZSEF: Utazás egy utazás körül – Jókai turistaúton

PUSZTAI BERTALAN: Isten nem kellemes alkotása vagy a művelt emberiség nemes hajtása? – Turisták a Vasárnapi Újság hasábjain (és ’bérczein’)

BÁNYAI JÁNOS: A kolumnista: bennszülött antropológus

MÁTYUS IMRE: Szubkulturális identitásperformansz – Online önmediatizáció, a Comicbookgilr19 YouTube csatora példája

II. Médiumok egymás között

DERÉKY PÁL: Kritikus hangok

MIKOLA GYÖNGYI: A Symposion képi fordulata

TOKAI TAMÁS: Az intermedialitás mint kulturális metafora

LŐRINCZ CSONGOR: Tanúságtétel, erőszak, archívum – Esterházy Péter: Javított kiadás

SIMON MELINDA: A kiadói jelvények mint a jogfolytonosság jelzésének eszközei

Előszó

PUSZTAI BERTALAN - TÓTH BENEDEK

Bízunk benne, hogy ennek a könyvnek is meglesz a maga sorsa.

Kötetünk Szajbély Mihály számos kötődését próbálja összekapcsolni, egy keretbe rendezni: reflektálni. Nehezen meglelt címe mellett a könyv szerkezete és filológiai sajátosságai is a kiadó közösség megközelítését tükrözik. Ez nyilván elkerülhetetlen, hiszen megfigyelni, beszélni, írni csak valahonnan lehet. Vállalnunk kell, ha „sajátos” elrendezésben és logika szerint, esetleg szokatlan fénytörésben láttatjuk Szajbély Mihály életművének kapcsolódásait és hatását. Hadd szóljunk néhány szót erről a valahonnan-ról.

A szerkesztői közösség a hazai felsőoktatás egy erőforrás-hiányos és elbizonytalanodott pillanatában ezzel a vállalkozással mindenekelőtt Szajbély Mihály emberségét szeretné megtisztelni. Talán szokatlan ezt írni egy tudományos tanulmánykötet elé. Nem arról van szó, hogy ne becsülnénk nagyra az ünnepelt tudományos teljesítményét. Fontos kiemelni azonban, hogy a kötet létrejöttén dolgozók jelentős részének tudományos tevékenysége csak távolról kapcsolódik az ünnepeltéhez, ebből következően a szerkesztők nem(csak) klasszikus Festschriftnek szánják ezt a könyvet. Természetesen, ahogyan az szokás egy ünnepi tanulmánykötet esetében, számos, az ünnepelt kutatásaihoz szorosan kapcsolódó elismert pályatárs írása tiszteleg Szajbély Mihály életműve előtt. A szerkesztői közösség részéről a kötet, az ünneplés, a ’hétköznapok megállítása’ mögötti motiváció ezen túlmenően azonban még valami egyéb is: az a ritka professzori habitus, amelyet az ünnepeltet ismerőknek nem kell sokat magyarázni. Embernek maradni, képesnek lenni önmagunkra reflektálni: ezek olyan erények, amelyeket -- biztosak vagyunk benne– minden („textuális”) tudományos hagyaték elé kell helyezni, ritkasága miatt példaként kell állítani. Az ünneplés tárgya, az emlegetett valahonnan fő irányulása, valahovája mindenképpen ez.

Valahonnan valahová.
Az ünnepelt a következőt mondja a kötetet indító interjúban:

„Ha ki tudjuk bekkelni azt, ami most van, akkor életben maradunk. A kérdés ma nagyjából úgy hangzik, hogy ki bírja tovább a víz alatt, levegő nélkül. Néhány privilegizált intézmény kivételével most ezt az extrém sportot űzzük a felsőoktatásban. Nem a saját jókedvünkből. Jókedvről már régen nincsen szó, és hogy a külső feltételek hogyan változnak a következő egy-két évben, ember nincs, aki megmondja.”

Ugyanott nyilatkozza az általa vezetett tanszék kapcsán:

„Jellegénél fogva pedig azt az interdiszciplinaritást képviseli, amelynek a kultúratudományos fordulat következtében egyébként is át kellene járnia bölcsészképzés egész területét.”

Kiszámíthatatlanul változó, fenyegető feltételek kívül, és az interdiszciplinaritás, a kultúratudományos fordulat mint képviselt értékek belül. Olyan lehetséges kulcsszavak ezek, melyek (túl azon hogy saját szavai) talán jól mutatják Szajbély Mihály helyét, mi több, identitását a felsőoktatás kívül-belül változó terében.

Kívül és belül: olyan terminusok, melyek az ünnepelt számára régóta meghatározó – és tegyük hozzá, általa nagy biztossággal és innovációval kezelt – luhmanni rendszerelméletben is kulcsfontosságú képletbe rendezhetőek: a rendszer (belül) és a környezet (kívül) megkülönböztetésének (és ezen megkülönböztetés mindenkori egységének) formulájába. Mielőtt a képlet részletesebb kifejtésébe, jelen kötettel való kapcsolatainak taglalásába kezdenénk, itt kell kihangsúlyoznunk, hogy a rendszerelmélet nem holmi obskúrus retró-strukturalizmus (ahogy azt sokan szeretik és szeretnék látni és láttatni), nem holmi roxforti szómágia, és nem is merev kategóriák áttekinthetetlen labirintusa. Karácsony András világos szavai szerint: „A luhmanni (rendszer) elmélet nem a rendszerekkel foglalkozik, hanem a világgal, mégpedig egy konkrét megfigyelési perspektívából, a rendszer/környezet megkülönböztetésnek az alkalmazásával.” A rendszerelmélet legelső sorban a megkülönböztetésről, a differenciaképzésről, és az ennek segítségével, pontosabban a megkülönböztetés egységében megragadhatóvá, kezelhetővé tett komplexitásról szól.

Rainer Maria Rilke Früher Apollo című versének kezdő sorai tökéletesen összefoglalják és érzékeltetik mindezt: „Wie manches Mal durch das noch unbelaubte // Gezweig ein Morgen durchsieht, der schon ganz // im Frühling ist…” – tartalmilag összefoglalva: ahogyan néha a még lombtalan ágon keresztülnéz egy reggel, amely már egészen a tavaszban van. Ez a keresztülnézés, a már a tavaszban álló reggel keresztülnézése a még lombtalan ágon; ahogyan áthatja, a tavaszba emeli, a tavaszba nézi a lombtalan ágat az őt körülvevő reggel: ez a rendszerelmélet szemléletmódjának lényege. Reggel és ág egysége.

A gondolatmenet szép lezárása, kizengetése érdekében azzal a kéréssel fordulunk a kedves olvasóhoz, hogy álljon meg itt egy pillanatra, és olvassa fel hangosan Rilke szavait: vélhetőleg meg fogja sejteni, mit értett Kant „célnélküli célszerűségen”. Ma nem annyira divatosan fogalmazva, ezek a sorok hangosan kimondva nagyon, nagyon szépek. Legyenek az ünnepeltnek adott (mondott) apró ajándékok!

Visszatérve az ünnepelt szavaiból kihallott kintre és bentre: ezek nemcsak Szajbély Mihály személyének, hanem egyúttal ennek a kötetnek az identitását is meghatározó bent és kint, azaz rendszer és környezet. Kint: nincs levegő, víz alatt vagyunk. Bent: kulturális fordulat, interdiszciplinaritás. A kinthez ez a kötet direkt módon nem tud sokat hozzátenni. „Ember nincs, aki megmondja” hogyan változnak a külső feltételek – sajnos úgy néz ki, egyelőre ez „nem reggel”, és nem a „tavaszban áll”. A bent azonban (talán még) a mi dolgunk, mindannyiunké: ünnepelté, ünnepelőké, tisztelgő köteté. A kulturális fordulat és az interdiszciplinaritás felbolygat, megmozdít, vitára késztet, és ha szerencsénk van: közel hoz. Ez a kötet szerkezetével éppen ezt szeretné mondani, ezt és ezzel szeretne ünnepelni. A kulturális fordulat talán legfontosabb hozadéka a reflexió új módjainak illetve alapvető szükségességének hangsúlyozása. A kérdés éles újrakérdezése: kik is vagyunk mi (irodalmárok, újságírók, írók, újságot író írók, történészek, utazók, antropológusok, nyelvészek, (’régi’- és új)médiakutatók, kultúrakutatók, etc.) és mit is csinálunk, amikor írunk, olvasunk, utazunk, értelmezünk, megszólítunk? Kit is szólítunk meg pontosan? Mi a viszonyunk a „terephez” (kutatásunk tárgyához és/vagy helyszínéhez – vagyis input-oldalához), a „bennszülöttekhez” (kutatásunk tárgyához és/vagy helyszínéhez – vagyis szintén input-oldalához) és a „szakmai (vagy nem) közönséghez” (kutatásunk output-oldalához: tárgyához és/vagy helyszínéhez)? A kulturális fordulat legfontosabb eredménye, hogy rákényszerít: viszonyunk legyen (az ebben az esetben professzionális értelemben vett) létünkhöz. Akinek pedig viszonya van a létéhez, az (jelen)van. És talán itt ragadható meg a már emlegetett habitus: Szajbély Mihálynak elég határozottan van önmagához egy bevallott és vállalt viszonya, története és történetisége, és ebből fakadóan élő jelene. Úgy tűnik, sokan ezt gyengeségnek tartják, vagy egyszerűen elfelejtik e képességet a tudományos megtiszteltetések (például rituális Festschriftek) és adminisztratív feladathalmazok csalfa özönében. Szajbély Mihály képes volt mindezen körülmények közepette is önreflexív maradni, ami a hatalommal rosszul élés egyes számú ellenszere és ellensége. Szerintünk többek között ezért kedvelik oly sokan; mi reméljük, titokban talán irigylik is többen.

Legyen ez a kötet ennek a viszonynak, ennek a kérdezésnek a dokumentuma. Az ünnepeltnek tavaszi reggelt kívánunk, kitartást és sok erőt, mert ha a reggel átnéz az ágon, a fény a gyökerekig hatol:

És megérzik a fényt a gyökerek.
És szél támad. És fölzeng a világ.

Köszönetnyilvánítás

Sokan és sokat dolgoztak azért, hogy ez a kötet és a hozzá kapcsolódó ünnep létrejöhessen, és ezzel a fent tárgyalt erényeket megörökíthessük. Természetesen köszönet illeti a szerzőket, akik tanulmányukkal hozzájárultak az ünnepléshez! Mellettük számos cinkosunk volt. Mindenekelőtt Gyimesi Tímea, aki Széchenyi Ágneshez és Rákai Orsolyához hasonlóan a kötet előkészítése során elkalauzolta a szerkesztőt az általa be nem járt ’világokba’. Mikola Gyöngyi mindig segítőkészen foglalkozott a kötet és az átadására szervezett ünnepség ügyével. Utóbbiban Erdélyi Ágnes is tanácsai is sokat segítettek. A kötet megszületését a Kommunikáció és Médiatudományi Tanszék biztosította. Koncepciójának és szerkezetének kialakítása ezen előszó szerzőinek műve és víziója. A kötet koherenciáját a szerkesztésben is közreműködő Ivaskó Lívia és a technikai szerkesztés hatalmas munkáját is felvállaló Mátyus Imre biztosította a szerkesztő mellett. Tanszékünk végzős mesterképzéses hallgatói, azaz fiatal kollegáink, Garai Tímea, Gazsó Orsolya, Mucsi Ágnes és Udvari Krisztina számos munkaórát töltöttek a szövegek fölött bábáskodva. Hollósi Zsolt létrehozta a lehetetlent: meginterjúvolta az ünnepeltet úgy, hogy ő nem tudta, saját ünnepi kötetében jelenik majd meg interjúja. Balog József, Klucsik Edit és Kovács Zoltán mozgóképen foglalta össze az ünnepelt tudományos tanulmányok melletti alkotását, az elmúlt évek intézmény fejlesztését. Köszönet minden feláldozott percért és óráért!

„A globális értelmiségellenesség hosszú távon nem tartható”

Szajbély Mihállyal Hollósi Zsolt beszélget

A 19. századi magyar irodalomtól Csáth Géza életművén át Tolnai Ottóig, a sajtó- és médiatörténettől a hangjáték-adaptációk elemzésének, értelmezésének problematikájáig szerteágazó érdeklődés jellemzi Szajbély Mihály (60) irodalomtörténészt, a Szegedi Tudományegyetem Kommunikáció és Médiatudományi Tanszékének tanszékvezető egyetemi tanárát. Úgy fogalmaz: a karon lefolyt strukturális átalakulás, mely őt a Klasszikus Magyar Irodalom tanszékről a kommunikációs tanszékre helyezte, szerencsésen befolyásolta pályáját. Egybeesett ugyanis a humán- és társadalomtudományok kultúratudományos fordulatával, mely oldani igyekszik a hagyományosan elkülönült diszciplínák közötti határokat. Az irodalomtörténet, a médiatörténet, a medialitás és a kommunikáció területei ma már kölcsönösen átnyúlnak egymásba; izgalmas vizsgálódási pontokat találhat tehát az a kutató, aki nem marad a 19. században körülhatárolt tudományterületeken belül. Úgy véli, ami most zajlik a felsőoktatásban, az rablógazdálkodás; ez és a globális értelmiségellenesség hosszú távon nem folytatható.

– Budapesten született, így „A Tisza-parton mit keresek?” – kérdést már csak ezért is érdemes indulásképpen megválaszolnia.

– 1963-ban kerültem Szegedre, a negyedik általános iskolát még Újpesten végeztem, az ötödiket már itt kezdtem a Mérey utcában. Apám beruházó mérnök volt, az ötvenes évek elejétől kezdve szinte valamennyi nagy textilgyár építésében irányító szerepet játszott, Szombathelytől Sopronon, Miskolcon és Zalaegerszegen át egészen Szegedig, és talán egyet-kettőt még ki is felejtettem a sorból. Ez a munka azzal járt, hogy egy hétből legalább hat napot – akkoriban még szombaton is dolgozni kellett – valahol vidéken töltött. Nemrég beszélgettem vele erről, azt mondta, az ötvenes években jobb volt nem szem előtt lenni Pesten, és hát szerette is ezt a mozgalmas munkát. Anyám Pestlőrincen dolgozott, naponta több órát villamosozott-buszozott, minket – van egy öcsém, aki két évvel fiatalabb nálam – gyakorlatilag a nagymama nevelt. Egy idő után apám alighanem úgy gondolhatta, eljutottak már a gyerekei abba a korba, amikor talán már mégsem kellene teljesen szülők nélkül nevelkedniük. Így aztán, amikor Szegeden befejeződött a textilgyári beruházás, itt maradt az elkészült gyárban főmérnöknek – akkor költöztünk mi is utána.

– Tizenegy éves pesti gyerekként hogy élte meg ezt a nagy változást?

– Nem volt túl nagy a változás, mert Újpesten a kertvárosban laktunk, egy családi házban, ahol eléggé búra alatt tartottak bennünket. A nagymama mindig otthon volt, leginkább a kertben játszottunk, óvodába sem jártunk, más gyerekekkel az iskoláig nem is igen volt kontaktusunk. Ezt később eléggé megsínylettem egyébként, nehezen tudtam kapcsolatokat építeni. A pesti belvárost csak egy-egy állatkerti kirándulás, margitszigeti strandolás alkalmával láttuk. Nem voltam tehát tipikus pesti, belvárosi gyerek, csak az iskolaváltás viselt meg egy kicsit, de azt túl lehetett élni.

– Azt nyilatkozta egyszer: az irodalomnál sokáig jobban érdekelte a vízilabda, majd dacból kezdett el komolyabban szépirodalmat is olvasni. Hogy történt ez pontosan?

– Hatodikos-hetedikes lehettem, amikor a biológia tanárnő megkérdezte tőlünk, kinek lenne kedve vízilabdázni. Mint utóbb kiderült, a SZEOL akkori serdülő csapatának az edzője kérte meg erre, utánpótlást toboroztak. Bár csak mellben tudtam úszni, habozás nélkül föltettem a kezem. Lementem edzésre – és nagyon megszerettem a vízilabdát, annak ellenére, hogy eléggé tehetségtelen voltam, éppen csak befértem a serdülő, majd az ifi csapatba. De fantasztikus nyarakat töltöttünk a SZUE-ban, ahol akkoriban még nem volt vízforgató, és időnként olyan zöld volt a víz, hogy attól ma már a kevésbé finnyás kelet-európai EU-polgár is undorodva elfordulna. Egyszer még békát is sikerült fognunk benne, amikor valami miatt egy hónapig nem tudták lecserélni a vizet, és teljesen bezöldült, paradox módon bedöglött és élni kezdett egyszerre… Ma az ilyesmitől már bőrbetegségek rémével igyekeznek elriogatni az embert, de nekünk nem lett semmi bajunk, jót szórakoztunk azon, hogy béka van az úszómedencében. Emellett aztán tanulni semmi kedvem sem volt, mindig tragédiaként éltem meg, amikor véget ért a nyár és kezdődött az iskola. A vízilabda még 14-15 évesen is sokkal jobban érdekelt, mint a Ságvári gimnázium. Mindig nagyon szerettem olvasni, de különösebben nem érdekeltek az irodalomórák sem. Saját jókedvemből vaskos regényeket élveztem végig szinte egy ültő, illetve egy fekvő helyemben, mert olvasni fekve szerettem, de a kötelező olvasmányokat dacból sosem vettem a kezembe, és ebből mindig voltak konfliktusok. A gimnázium első osztályában Téglás Béla bácsi volt a magyartanárunk, aki akkor már nagyon idős volt. Nagy tudású ember, ha jól tudom, fiatal korában Sík Sándor asszisztense volt az egyetemen. Minket már nyugdíjasként próbált tanítani, amúgy mindig az iskola könyvtárában üldögélt, már csak mi voltunk az egyetlen osztálya. Nagyon jóindulatú volt velem, emlékszem még a félév utolsó óráján is kihívott felelni az Antigonéból, hátha tudnék javítani. De addigra sem olvastam el az Antigonét, így teljesen reménytelen volt a helyzet. Másodikosként új tanárt kaptunk, mert Béla bácsi végképp befejezte az oktatást. Elkezdtem rendesebben tanulni, de – mint ahogy az lenni szokott –, ha az embert beskatulyázzák, nehéz abból kitörni. Hiába tanultam meg mindent, amit kellett, mégsem kaptam olyan jegyeket, amikre számítottam. Dacból kezdtem el az irodalommal foglalkozni, leginkább Szerb Antal Magyar irodalomtörténetének és az ugyancsak általa írt A világirodalom története című háromkötetes összefoglalónak a lapjait forgatva gondoltam úgy, hogy mindent jobban fogok tudni, mint ahogyan azt a középiskolában kell. Lehetőleg olyanokat is, amikről  a tanár sem hallott, de jelentkezni nem fogok többé. Majd ha fölszólítanak, majd akkor beszélek és mindent tudok. Ehhez persze sokat kellett olvasni, nem csak Szerb Antalt, hanem primer szövegeket, verset, prózát vegyesen, mikor mi került sorra, aztán túljutottam a dacon és rájöttem: az irodalom érdekes dolog.

– A hatvanas évek végén Szerb Antal még nem volt ajánlott szerző a középiskolákban...

– Az iskolában egyáltalán nem ajánlották, nekem apám adta a kezembe. Ő azok a régi vágású, nagyon művelt mérnökemberek közé tartozik, akiktől semmi sem áll távolabb a szakbarbárságnál. Mindig nagyon szeretett olvasni és szép könyvtárat gyűjtött össze, a két világháború közötti magyar irodalom legjobb művei, népiesek és urbánusok egymás mellett nagyon békésen sorakoztak a polcon. Köztük voltak Szerb Antal irodalomtörténetei is. Apám látta, hogy nem jók a jegyeim, gondolom azért ajánlotta, mert remélte, hátha ezekből nagyobb kedvvel tanulok. Ötlete telitalálatnak bizonyult. Szerb Antalt azóta persze már más szemmel olvasom, és sok mindent másként gondolok, mint ő annak idején, de stílusának könnyed eleganciáját, finom meglátásait, ötletességét azóta is csodálom. Tőle tanultam meg, hogy a nagyon bonyolult dolgokról sem feltétlenül szükséges nagyon bonyolultan beszélni.

– Nem bölcsészként, hanem joghallgatóként kezdte az egyetemet. Miért?

– A szülők hatása egy bizonyos életkorig elég meghatározó tud lenni. Így kerültem már a középiskolában is matematika-fizika tagozatos osztályba, amihez körülbelül ugyanannyi tehetségem volt, mint a vízilabdához. Azzal a különbséggel, hogy a vízilabdát szerettem, ezeket a tantárgyakat meg nem olyan nagyon. Szüleim viszont azt hallották, hogy a Ságváriban ezek az erős osztályok. És ez tényleg így is volt. Utólag azt mondom, ebből aztán sokat profitáltam gondolkodásmódban még akkor is, ha csak hármas-négyes voltam matematikából és időnként – elég gyakran – kifejezetten kínosan éreztem magam. Humán osztályban valószínűleg nem tanultam volna meg azt a gondolkodásmódot, amit a mindennapi, sőt esetenként napi több matematikaóra mégiscsak kialakít az emberben. Aztán ahogy közeledett az érettségi, már világosan láttam, hogy irodalommal szeretnék foglalkozni. Amikor a szüleim meghallották otthon, először csak néztek egymásra. Anyukám fölütötte a Magyar Irodalmi Lexikont, és megnézte, hogy az irodalomtörténészeknek milyen végzettségük van. Legnagyobb rémületére azt tapasztalta, hogy majdnem mindegyik magyar szakos középiskolai tanárként végzett az egyetemen. A középiskolai tanári pálya pedig akkoriban sem tartozott a legjobban fizetett szakmák közé… De nagy megkönnyebbülésére talált néhány olyan irodalomtörténészt, aki jogi végzettséggel rendelkezett. Azt mondta, talán érdemesebb lenne ezen a vonalon elindulni.

– Nem tiltakozott?

– Két ok miatt nem tiltakoztam. Az irodalmat ugyan szerettem és tudtam, de azt a típusú nyelvtant, amit annak idején a középiskolában tanítottak, nagyon utáltam és nagyon nem tudtam. Ráadásul a bölcsészkaron a magyar-történelem szakra, ami leginkább szóba jöhetett volna, borzasztóan nagy volt a túljelentkezés. Nyelvtani alulképzettségem miatt erősen kétségesnek tartottam, hogy felvennének. A jogi karon viszont, bár ott is magyarból és történelemből volt felvételi, csak az irodalmat kérték, a nyelvtant nem, így esélyesebbnek tartottam magam. Ráadásul kiderítettem: ha az ember egyszer már az egyetemen belül van, át lehet jelentkezni felvételi nélkül más kar olyan szakára, ahol a felvételi tárgyak azonosak. Azt az aprócska különbséget, hogy nyelvtanból nem kellett a jogi karra felvételizni, senki nem vette észre. Így egy évet elvégeztem a jogi karon, aztán áthelyeztem a székhelyemet a ló farától az Ady térre. Ezen 1972-ben mindenki megdöbbent, mert abban az időben inkább a fordított váltás volt a jellemzőbb. Azért a jogi kar sem volt elvesztegetett idő, Pólay Elemérnél hallgathattam római jogot és Both Ödönnél jogtörténetet, amit ugyan kiherélt köztörténetnek éreztem, tanulhatatlannak nyilvánítottam, és ennek megfelelően mindjárt a legelső egyetemi vizsgámon meg is buktam belőle, de később, már a bölcsészkari történelem kollokviumaimon rájöttem, hogy nem volt teljesen igazam.

– Kik voltak a meghatározó tanárai a bölcsészkaron?

– Nagy szerencsém volt, mert mire a bölcsészkarra kerültem, sok változás lezajlott a tanári karban. Amikor a gimnáziumban, érettségi előtt szóba került, hogy oda jelentkeznék, a szüleim tájékozódtak, és ahhoz a bizalmas információhoz jutottak: nem nagyon van ott kitől tanulni. Ebben talán volt is valami. Tamás Attila nem sokkal korábban volt kénytelen elmenni Debrecenbe, és addigra már nem tanított itt Szauder József és Kovács Sándor Iván sem. Nem függetlenül az akkori politikai viszonyoktól, a magyar tanszékek igazán fajsúlyos tanáregyéniségeknek eléggé híján voltak, voltak viszont ide ejtőernyőzött minisztériumi és egyéb elvtársak. Csetri Lajos, Keserű Bálint és Ilia Mihály tanár úr szerencsére itt voltak, Keserű később a kar párttitkára lett, amit mostanában persze nem szokás pozitívan emlegetni...

– Pedig akkoriban egyfajta villámhárítóként működött...

– Több volt ő, mint villámhárító. Rendkívül jól használta a pozícióját annak érdekében, hogy Szegedre hozzon olyan kiváló szakembereket, akik például a pesti egyetemen katedrához még csak egy vendégelőadás erejéig sem juthattak volna, és ha kellett, úgy tudott ködösíteni, hogy az elvtársak egy-egy vele való beszélgetés után alighanem még a kilincset is nehezen találták meg. Így lehetett az egyetem oktatója Lukácsy Sándor, aki amúgy az Irodalomtudományi Intézetben húzta meg magát '56-os múltja miatt. Hogy az ötvenes évek elején mit csinált, az egy másik kérdés: érdemes meghallgatni az ő eléggé konfesszionális életútinterjúját. Nyolc részben hangzott el a Kossuth Rádióban, de az interneten, a Nemzeti Audiovizuális Archívumban bármikor meg lehet találni. Nyíltan beszélt az ötvenes évekbeli – ahogyan ő fogalmazott – disznóságairól is, ugyanakkor az interjút készítő Mihancsik Zsófia nem mikrofonállványként működött, azaz keményen szembesítette olyan dolgokkal, amelyeket ő maga talán azért mégsem hozott volna szóba, szóval roppant érdekes és nagyon szórakoztató beszélgetés született, mert Lukácsy humor tekintetében sem volt utolsó. Hihetetlen nagy tudása ellenére sehol sem taníthatott, az említett interjúban azt is elmondja: '56 után mindenhonnan ki volt tiltva, még az Országos Széchényi Könyvtárból is, ahonnan akkor egy ott dolgozó kedves hölgyismerőse kötetről-kötetre csempészte ki számára a reformkori sajtót. Otthon elolvasta, visszaküldte, kapott egy újabb kötetet, más dolga amúgy sem volt, így olvasta végig a reformkori magyar sajtót. Noha elsősorban Petőfi-kutatóként emlegették, tényleg a teljes reformkori irodalomban otthonosan mozgott. Lukácsyn kívül akkoriban került Szegedre a régi magyar irodalom tanítására Horváth Iván, majd egy évvel később a felvilágosodás-reformkoréra Szörényi László. Szerencsém volt, mert azt a korszakot, a 19. század első felét, amivel később foglalkozni kezdtem, három olyan erős egyéniség tanította, mint Csetri, Lukácsy és Szörényi.

– Három abszolút különböző tanáregyéniség, stílus.

– Szerencsére, mert így nem fordulhatott elő, hogy az ember túlságosan is hatása alá kerüljön valamelyiküknek, aztán húsz évre legyen szüksége ahhoz, hogy megtalálja saját magát. Beállni egyikük mögé sem lehetett, mert mindig jött valami ellenimpulzus. Nagyon tetszettek Lukácsy jól olvasható, igényesen megírt tanulmányai, de amikor Csetrinek lelkesedtem értük, ő kissé fanyalogva azt mondta: Sanyi publicisztikai stílusa eltakarja, hogy az írásai nem is mindig annyira mélyek. Elgondolkodtam rajta, és bizonyos dolgokban igazat adtam Csetrinek. Lukácsy meg azt mondta, amikor Csetrit dicsértem előtte: Ki bírja elolvasni Csetrit? Nézd meg, micsoda nyakatekert mondatokat ír! És tényleg, Csetrit nem volt könnyű olvasni. De ha nem provokáltam őket így a magam naiv módján, akkor sohasem mondtak egymásra egyetlen rossz szót sem. Szörényi László meg abban a tekintetben volt üdítő jelenség, hogy őt az égvilágon minden érdekelte. Bár nekünk a 19. századi irodalmat tanította, nyitott volt a legújabb irodalomelméleti iskolák irányában is. Mi akkor a strukturalizmus lázában égtünk, ami elég rendes késéssel jutott el Magyarországra, de a hatása annál átütőbb volt, nemigen akadt olyan, magára valamit is adó magyar szakos egyetemista, aki ne a szövegközpontú szövegelemzések bűvöletében élt volna. Erre jött Lukácsy, aki csak fanyalgott Riffaterre-en, viszont elolvastatta velünk Albert Soboul terjedelmes monográfiáját a nagy francia forradalom történetéről, amin meg mi fanyalogtunk és csak azért is strukturalista elemzéseket írtunk a szemináriumára. Ő meg szaladgált a teremben rövid lábain a nagy pocakjával, mondják meg nekem, maguk most mennyivel tudnak többet erről a versről, mi mondtuk a magunkét, ő pattogott tovább, de viselte a dolgot, mi is, szóval emlékezetes órák voltak. Szörényi sem volt kifejezetten strukturalista, de ő ismerte, olvasta, tolerálta azokat a szövegeket, amik akkor a mi bibliáink voltak, így ellensúlyozta számunkra Lukácsyt. Csetri meg a maga kérlelhetetlen igényességével szembesített minket. Ha megkapta egy másodéves hallgató diákköri dolgozatát, akkor úgy olvasta el, mintha egy tapasztalt kollégájának a ki tudja hányadik tanulmánya lett volna, és úgy is mondott róla véleményt. Ha elolvasott valamit, az beindította a fantáziáját és mozgósította a tudását; ha szembesült egy koncepcióval, az őt arra indította, hogy kidolgozzon egy sajátot. Pedagógiai tekintetben ez talán nem volt teljesen rendben, bár ki tudja, az akarnokokat mindenesetre sikeresen távol tartotta magától… Szóval, amikor az ember másodévesen odaadott neki egy dolgozatot, aztán pár nappal később hallott tőle a dolgozat témájáról valami egészen fantasztikusat, ami neki soha nem jutott volna az eszébe, akkor nem arra gondolt, hogy Csetri tanár úr milyen okos és bölcs, hanem arra, hogy ő milyen hülye. Szörényi és Lukácsy viszont a legapróbb szikrácskát is észrevette, és megpróbálta lángra lobbantani. Tulajdonképpen Csetri sem tett mást, csak egészen másféle módszerekkel. Ez a két hozzáállás is jó volt így együtt, mert megóvott attól, hogy az ember elkeseredetten letegye a lantot, de attól is, hogy nagyon elszálljon magától. Amikor 1979-ben, már két éve végzett egyetemistaként, a tanszéken dolgozó ösztöndíjas gyakornokként megírtam Csetrinél a kisdoktori disszertációmat, és odaadtam neki, persze már tisztában voltam mindezzel, és eleve azt vártam, hogy majd elolvassa, aztán jön egy másik koncepció. Amikor leültünk a szobánkban az egymással szemben lévő íróasztalunkhoz, legnagyobb meglepetésemre azt mondta: „Édes öregem, ez úgy jó, ahogy van!” Vártam, hogy mikor jön a de. Nem jött, tényleg megdicsért. Röpdöstem örömömben. Egészen másnap reggelig. Akkor azt mondta: „Édes öregem, gondolkodtam egy kicsit a dolgon!” És tönkretette az egészet.

De ha már a mestereknél tartunk, mindenképp meg kell említenem Tarnai Andort, akivel az Akadémia Irodalomtudományi Intézetében kerültem munkakapcsolatba. Ő akkoriban a kritikatörténeti munkacsoport vezetője volt, erről már egyetemistaként tudtam, de sohasem gondoltam volna, hogy bármi közöm lesz hozzá. Amikor az egyetemet elvégeztem, költészettörténettel szerettem volna foglalkozni. Írtam korábban egy diákköri dolgozatot Vörösmarty utolsó töredékéről, ami később megjelent az Irodalomtörténeti Közleményekben. Végzés után Szörényi biztatására a töredéknek, mint romantikus műfajnak a történetével szerettem volna foglalkozni. Akkoriban volt az Irodalomtudományi Intézetben egy költészettörténeti kutatási irány is, ha jól emlékszem, Rába György vezette, hozzájuk szerettem volna csatlakozni, lett is volna a részükről fogadási hajlandóság. Mégsem így történt, és hogy miért nem, annak leginkább Sőtér István volt az oka. A kritikatörténeti kutatások eredményeit földolgozó könyvsorozatnak a felvilágosodás korát tárgyaló kötetét, azaz az 1770-től az 1820-as évekig tartó időszakról szóló monográfiát az eredeti tervek szerint Szauder József írta volna meg. Ő azonban váratlanul meghalt, halála után pedig Csetri Lajos kapott megbízást az intézet igazgatójától, Sőtér Istvántól a munka elvégzésére. Csetriről köztudott volt, hogy a második világháborús hadifogság következményeképp súlyos tüdőbetegségen esett át, egyik tüdeje gyakorlatilag nem működött és időről időre belázasodott, kezelésre szorult. 1977 őszén is a deszki tüdőszanatóriumban kellett eltöltenie jó néhány hetet, s amíg mi Zentai Marikával az én öreg Danuvia motorkerékpáromon jártunk ki hozzá beteglátogatóba, addig Sőtér egy meglehetősen kegyetlen levelet írt neki, melyben minden intézeti munkát visszavont tőle. Csetri a rá jellemző módon mosolyogva és megkönnyebbülten fogadta a hírt, alighanem nyomta a felvállalt feladat nagysága, és örült, hogy megszabadul tőle. Amikor kijött a szanatóriumból, persze könyörögtek neki, hogy vegye vissza a felvilágosodás kori kötet megírását, de ő azt mondta: legfeljebb a Kazinczy-kort, az 1805 utáni időszakot vállalja. Ekkor kezdtek el embert keresni a megelőző időszakra, Keserű és Csetri pedig engem ajánlottak. Enyhén szólva nem voltam lelkes, a töredék műfajára és a költészettörténetre hivatkoztam, de azt válaszolták: az lesz még később is, ez viszont most van, működő kutatói közösség, amelybe jó lesz bekapcsolódni. Mivel másik két jelentkező is volt a feladatra, mindhármunkkal írattak egy-egy szinopszist, a kritikatörténeti munkacsoport mindhármat külön-külön megvitatta, végül úgy döntöttek, hogy Margócsy Istvánt és engem kérnek fel a kötet társszerzős megírására. Pistát szerencsére azok a dolgok érdekelték jobban – például a nyelvfilozófia –, amikkel én nem szívesen foglalkoztam volna. Így kerültem munkakapcsolatba Tarnai Andorral. Abban, hogy egyáltalán megírtam a szinopszist, hogy nem álltam ellen Keserűnek és Csetrinek, eleve nagy szerepet játszott az ő személye. Őt ugyanis, azóta, amióta egyetemistaként egy antikváriumban megvettem és szinte egy szuszra, egyre fokozódó lelkesedéssel végigolvastam az ő Extra Hungariam non est vita... című könyvét, rendkívül tiszteltem. Ma is úgy gondolom, filológiai mesterműről van szó, mely nagyon komoly forráskutatás nyomán bizonyítja, hogy ez a szállóige, melyet egészen addig a bornírt magyar nacionalizmus klasszikus kifejeződéseként tartott számon az eszmetörténet, eredetileg a legkülönbözőbb, a középkorban és a kora újkorban Magyarországon élő bármilyen nemzetiségnek a magyar földhöz való tartozását fejezte ki. Ha egy román vagy egy szlovák beírta magát egy nyugat-európai egyetem anyakönyvébe, akkor azt írta be: Hungarus. Az Extra Hungariam non est vita... ennek a közös földhöz vagy országhoz, de nem nemzethez való kötődésnek a kifejeződése volt.

– Amit politikai céllal sokszor félreértelmeztek az idők során.

– Az a szép Tarnai könyvében, ahogyan megmutatja, miről is volt szó eredetileg, majd hogyan váltott jelentést a szállóige később, hogyan vált a gőgös magyar nacionalizmus kifejezőjévé. Remek kis könyv, a szerzőjével megismerkedni pedig nagy élmény volt számomra és nagy megtiszteltetés. Egész tartásában, habitusában, habitusához illő öltözködésében roppant elegáns embert ismertem meg, egy nagyon pontosan fogalmazó, egyszerre pragmatikus és nagyon érzékeny személyiséget, aki jól tudta vezetni a sokfelől jött és sokféle mentalistást képviselő emberből álló kritikatörténeti kutatócsoportot. Emlékezetesen jó évek voltak, rendszeresen összegyűltünk, megvitattuk az elkészült fejezeteket, amelyeket előzetesen írógéppel, indigóval sokszorosítottak, Csetrivel ketten kaptunk egy példányt, a vonaton újraolvastunk, kommentáltunk, egymásnak adtuk az elolvasott oldalakat. Az egyes kötetek szerzői mellett meghívottként rendszeresen ott volt az értekezleteken Bíró Ferenc, akitől személyén és a könyvein keresztül is sokat tanultam. Szerencsés vagyok, alig győzöm sorolni jobbnál jobb mestereimet. A kisdoktori dolgozatom témáját – a felvilágosodás kori regényelőszavak vizsgálatát – egyébként Tarnai ajánlotta nekem.

– Ez a kutatómunka teljesen el is térítette az eredeti céltól?

– Költészettörténettel azóta sem foglalkoztam, a töredék így töredékben maradt.

– Mit jelentettek, mit hoztak, mennyiben járultak hozzá érdeklődése alakulásához a külföldi ösztöndíjak?

– Azok a lehetőségek a mai egyetemisták szemszögéből nézve nem voltak rendkívüliek, és elég későn is jöttek. Nyugati irányba először 1975-ben léptem át az országhatárt: magánúton, nyelvtanulás céljából mentem Bécsen és Párizson keresztül Angliába. Hihetetlen, megdöbbentő és felforgató élmény volt Kelet-Európából, még a legvidámabb barakkból is Nyugatra utazni. Amikor Bécsben leszálltam a Westbahnhofon, és végigballagtam a Mariahilfer Strassén, az sokkoló volt, mert amit láttam, az egyszerre tűnt félelmetesnek és csodálatosnak számomra. A mai egyetemisták jó része 23-24 éves korára már a fél világot bejárta, túl van a hosszabb külföldi ösztöndíjakon, és egészen máshogy látja a világot. Legközelebb 1979-ben jártam külföldön, amikor Kőszegen és a burgenlandi Németújváron Faludi-konferenciát rendeztek Tarnai Andor szervezésében. Tarnai előtte éveken át Bécsben volt vendégtanár, jó osztrák kapcsolatokkal rendelkezett. Boldog voltam, hogy négy évvel a londoni négy hét után, soron kívül újra kimehetek külföldre másfél napra, akkoriban ugyanis turistaként három évenként lehetett csak Nyugatra utazni. Hogy mégis mi történt, az nagyon jellemző az akkori viszonyokra. 1975-ben beiratkoztam egy londoni nyelviskolába, amit a kanadai rokonaim finanszíroztak, de a nyelvvizsga később lett volna, mint ameddig a 30 napos turista kiutazási engedélyemmel maradni tudtam. Hosszabb kiutazási engedélyt akkor nem lehetett kapni, de még itthon azt tanácsolták, hogy majd kint a londoni magyar nagykövetségen kérjek hosszabbítást, amit általában meg szoktak adni, és így nyelvvizsgával be tudom fejezni a tanfolyamot. Be is mentem a nagykövetségre, ahol elém tettek egy formanyomtatványt, szépen kitöltöttem. Az indokolás rovatba beírtam, hogy a rokonaim által fizetett nyelvtanfolyamot szeretném befejezni. Az engedély helyett két nappal a 30 nap letelte előtt kaptam egy táviratot a londoni lakcímemre: Azonnal térjen haza! Nem kaptam meg a hosszabbítást, haza is jöttem, el is felejtettem az egészet.

– Akkoriban az ilyesmit akkurátusan nyilvántartották a hatóságok...

– Amikor az 1979-es ausztriai útra készültem, az egyetem külügyi osztálya intézte az útlevelet, hiszen ez hivatalos út volt. De az útlevél csak nem akart megjönni, naponta telefonálgattam nekik, ahogy közeledett az utazás, már naponta többször is, mindig türelemre intettek, aztán egyszer azt mondták, menjek be a rendőrségre. Kérdeztem, hogy akkor ott kapom-e meg az útlevelet, mire azt felelték: az nem biztos. Nem értettem az ügyet. A rendőrségen egy ember kérdezősködni kezdett arról, hogy mi volt 1975-ben Londonban. Amikor elmeséltem, azt kérdezte: Tudja maga, hogy magyar állampolgár külföldön, nem magyarok által szervezett oktatásban nem vehet részt? Mondtam neki, hogy fogalmam sem volt róla. Az a szerencséje, válaszolta, hogy időben hazatért – és átadta az útlevelet. Akkoriban ez természetes volt, legalábbis beleszoktunk az abszurdba. Reggel megkaptam az útlevelet, fölvonatoztam Pestre, mert a konferenciára való hivatkozással a Nemzeti Bankban ki lehetett váltani 120 schillinget soron kívül. A többiek már Szombathelyen voltak, mire én is csatlakozhattam hozzájuk. A következő hosszabb külföldi utam egy kilenc hónapos tanulmányi ösztöndíj volt 1981-82-ben Bécsben, ami roppant hasznosnak bizonyult, mert az Osztrák Nemzeti Könyvtárban szedtem össze kritikatörténeti kötetem háttéranyagát, német nyelvű szakirodalmát. Egyébként ez volt a kandidátusi disszertációm. Kilenc hónapon át megkésett egyetemistaként éltem ott a kollégiumban, együtt az igazi egyetemistákkal. Még a németújvári konferencián ismerkedtem meg bécsi barátaimmal, Deréky Pállal és Seidler Andreával, akikkel az ösztöndíj ideje alatt szinte nap mint nap találkoztam. Ők azóta már a bécsi egyetem professzorai. Rajtuk keresztül kerültem kapcsolatba Szépfalusi Istvánnal, aki akkoriban a bécsi magyar emigráció központjaként a protestáns magyar szabadegyetemet működtette, könyveket adott ki.

– A szakmai szempontból fontos bécsi hónapok hogyan befolyásolták világlátását?

– Közben néha hazajöttem, és akkora volt a kontraszt, hogy elszorult a szívem. Már akkor elszorult, amikor megérkeztünk a határra, láttuk a szögesdrótot, a vonat mellett felbukkantak a kutyás, géppisztolyos határőrök, a mindent átkutató vámosok. Eszembe sem jutott, hogy kint maradjak, mert minden ide kötött, de borzasztó deprimáló érzés volt, hogy vissza kell jönni a szögesdrót mögé. A Nyugaton kiadott könyveket nem lehetett hazahozni, leginkább kint olvastam el őket, egyiket-másikat hazacsempésztem, a határon reszkettem, hogy megtalálják-e, elveszik-e. De 70 kilométerre a magyar határtól nyugati irányban már mindent szabad volt. Napközben olvastam a felvilágosodással kapcsolatos szakirodalmat, 18. századi német könyveket és folyóiratokat bújtam az osztrák nemzeti könyvtárban, esténként pedig például Márainak azokat regényeit, amelyek az emigrációban jelentek meg. Ott olvastam el Szász Bélának az 1950-es évekről szóló könyvét is, ami katartikus élmény volt. Jól éreztem Bécsben magam, élveztem a kivételes helyzetemet, hogy büntetlenül tallózgathatok az otthon tiltottnak számító szövegek között. Nem volt nehéz, az akkori Finnugor Intézet könyvtárának polcain ott sorakozott a magyar emigrációs irodalom teljes választéka. Ráadásul akkoriban zajlottak a lengyelországi események, 1981 decemberében Jaruzelski puccsát is ott éltem át.

– Mennyire interpretálta másként a történéseket a szabad és független osztrák média, mint a központosított hazai?

– Köszönőviszonyban sem volt egymással a kettő. Osztrák újságokat olvasni, tévét nézni, az ottaniakkal erről beszélgetni, a tájékozódás szabadságának élményét jelentette. Bécs tele volt lengyel csencselőkkel, menekültekkel. Egy jelenet képszerűen rögződött bennem. December volt, esett a havas eső, még Bécs is ronda, szürke volt. Ott a kollégium utcájában, a Garnisongasséban amúgy sem a kivilágított karácsonyi forgatag dominált. Ahogy kiléptem a kolesz kapuján, a pillantásom két, kissé kopottan öltözött, szép lengyel nőre esett, amint tolnak egy lerobbant Polski Fiatot és esik rájuk a havas eső. Miközben a lengyeleket Európa szegényeinek tartották, ők képviselték Kelet-Európában a szabad szellemiséget, amit Jaruzelskiék tiportak sárba. Bécs után legközelebb 1988 tavaszán Belgiumban jártam, ott is ösztöndíjjal. Ez az út azért volt érdekes, mert amikor február elején kimentem, itthon még kevés jele volt a változásnak, noha már egyre nagyobb számban kezdtek jönni az erdélyi menekültek, akiket nem zsuppoltak vissza. Brüsszelben Magyarországról akkoriban még nagyon keveset lehetett hallani, nem voltak műholdas tévéadások, internet, viszont úgy két hónap után vettem egy jobb rádiót, amin éjfélkor bejöttek a Kossuth Rádió hírei. A Kossuthon hallottam, hogy Pesten, a Hági sörözőben megalakult a Szabad Kezdeményezések Hálózata. Vártam, hogy a hír úgy folytatódik: letartóztatták őket, közbeléptek. Mivel semmi ilyesmiről nem volt szó, éreztem, hogy itt valami történhetett. Amíg kint voltam, leváltották Kádárt, jött Grósz Károly, négy hónap alatt nagyot fordult itthon a világ.

– Milyen volt a rendszerváltás folyamatát is külföldről, kicsit kívülállóként figyelni?

– 1988 őszén két évre mentem ki Bécsi Egyetemre vendégtanárnak, de aztán négy év lett belőle. A plusz két évet is a rendszerváltásnak köszönhettem, mert az utódom Szörényi László lett volna, de őt közben kinevezték római magyar nagykövetnek. Mivel ez az utolsó pillanatban történt, már nem lehetett volna egy új vendégtanár összes ügyét végigvinni a hivatalos osztrák csatornákon, viszont hosszabbítani egyszerű volt, ezért maradtam, ami persze nem volt ellenemre. Érdekes volt a rendszerváltást Bécsből figyelni, ott, ellentétben Brüsszellel, gond nélkül hallgathattam akár egész nap a Kossuth Rádiót. Akkor még igazán érdemes volt Kossuth Rádiót hallgatni… Emlékszem, Nagy Imre temetését is végighallgattam: órákon át sorolták a mártírok neveit és ez ott, a bécsi lakásunkban, valahogy nagyon különösen hangzott. A Ceausescu ellen kitört forradalom is olyan izgalmas volt, hogy nem tudtam eldönteni, az osztrák vagy a magyar rádióban hallgassam-e a déli híreket. Végül a magyar mellett döntöttem, de az osztrák híreket fölvettem kazettára, és a magyar hírek után azt is meghallgattam. Nagyon reményteljes idők voltak, tele voltunk hittel, most már inkább azt mondom, tele voltunk illúzióval… Akkor kicsit sajnáltam, ma már inkább úgy látom, szerencsém volt, hogy a munkám Bécshez kötött, mert különben az akkori idők izgalma biztosan elkapott volna, alighanem elkapott volna engem is a politika. Örülök, hogy ez kimaradt ez az életemből.

– Ezek az élmények is meghatározóak voltak abban, hogy a média működése, szerepe is foglalkoztatni kezdte?

– Lehet, bár akkor még erre nem gondoltam. Magyar irodalmat és kultúrtörténetet tanítottam magyarul és németül. Sajtótörténettel is csak annyira foglalkoztam, amennyire ehhez szükséges volt. De a szűkebb szakterületemen – a 19. század első fele, később az egész klasszikus magyar irodalom – kívül mindig érdekelt sok minden más is.

– Még egyetemistaként a Délmagyarországnak is írt cikkeket.

– Az otthonról kapott gimnazista zsebpénz, amikor egyetemista lettem és csak-csak beültem már egy sörre is, nagyon nem volt elég, valahogyan pénzt kellett keresnem. Amikor joghallgató lettem, első utam az egyetemi színpadra vezetett, amit akkoriban Paál István vezetett. Már középiskolásként láttam a Déry-darabból készült produkciójukat, Az óriáscsecsemőt, ami szenzációs előadás volt. Addigra megcsinálták a Stációk című előadásukat is, Radnóti utolsó versei, Pilinszky KZ-oratóriuma és Peter Handke Egyik nap olyan, mint a másik című darabja alapján. Nagyon érdekes volt akkoriban a Szegedi Egyetemi Színpad, modern, szokatlan, a hatalom által éppen csak megtűrt, később már meg sem tűrt. Úgy gondoltam, ha egyetemista leszek, akkor rendezni szeretnék. Elmentem az első toborzóra a bölcsészkarra, az Auditorium Maximumba, ahol a próbákat tartották. Épp az Örök Elektrán dolgoztak, ami az Elekra és az Antigoné szövegkönyvének az összekapcsolásából született, az előadás dramaturgja, irodalmi munkatársa Veress Miklós költő, a Délmagyarország újságírója volt. Az egyetemi színpadon aztán nem rendeztem, Paál Isti azt mondta: nagyon jó ötlet, de két hét múlva lesz a bemutató, és hiányzik a negyedik lándzsás. Így ott találtam magam a produkcióban. A lándzsások egyenruhája farmernadrág és trikó volt, nekem pedig akkor még nem volt farmerom. Amikor ezt Isti meghallotta – ő mindig farmernadrágban és dzsekiben, hozzá cowboy-kalapban járt – megvetően végignézett rajtam, és hozott egyet otthonról, így az ő nadrágjában játszottam. Emlékezetes, nagy előadás született. Ács Jancsi volt Kreón, Dunai Tamás Oresztész, Dózsa Erzsi, Fehér Ildikó is játszott benne. Ezzel a produkcióval, mint negyedik lándzsás, én is eljutottam Lengyelországba, előadtuk Torunban, Krakkóban. Később a színpaddal eljutottam Wroclawba, az alternatív színházi fesztiválra, ami fontos élmény volt. Még Grotowski legendás színházi laboratóriumába is bejutottam, láttam Apocalypsis cum Figuris című előadásukat. Lengyelországi élményeim a hetvenes évek elejéről mind az egyetemi színpaddal kapcsolatosak. Amikor manapság bemegyek az Auditorium Maximumba, és meglátom ott a falon a Paál Istit ábrázoló domborművet, mindig eszembe jut, ahogyan ül ott a dob előtt, a lándzsások dobszóra masíroznak és terelik a közönséget, most meg ott a falon, olyan idegen és merev, hasonlít is magára meg nem is, akkoriban erre biztosan nem gondolt volna közülünk senki sem...

– Ma már az ő munkássága is része a magyar színháztörténetnek.

– Épp Nánay Istvánnak a pesti Egyetemi Színpadról szóló Profán szentély című könyvét olvasgattam nemrég, amelyben előkerülnek érintőlegesen a szegedi produkciók, és persze Paál Isti, aki rendezett ott is a hetvenes években. Rendező ugyan nem lett belőlem, bár később a szegedi Minerva Színpadon rendeztem valamit, sőt végzős egyetemistaként egy ideig vezettem is azt a színpadot. Visszatérve az újságíráshoz: Veress Mikós értesülve az anyagi nyomoromról, azt javasolta, vigyek mínuszos híreket a Délmagyarországnak. Hírenként fizetnek 10 forintot, hetente tíz hír az 100 forint. Csábító ajánlat volt, pont annyi, mint az otthonról kapott havi zsebpénzem… Az egyetemi életről pedig nem volt olyan nehéz ilyeneket összeszedni. A Délmagyart abban az időben enyhe fenntartás vette körül intellektuális körökben, ezért irodalmi ambíciókkal az ember nem arra törekedett, hogy ott publikáljon. De a mínuszos híreket nem kellett aláírni, így hát elkezdtem gyűjtögetni az egyetemi információkat. Miklós bevitt Nikolényi Istvánhoz, megismertem a szerkesztőség több tagját. Amikor egyszer vittem valami hosszabb írást, Nikolényi azt mondta, azt már nem lehet név nélkül lehozni, így aláírva jelent meg. Később tudósítói feladatokat adtak, behívtak rovatértekezletekre. Anyukámnak egyébként az újságírói pálya nagyon szimpatikus volt, néha még most 90 éves korában is emlegeti; az irodalomtörténeti tanulmányaimmal egyetlen ismerőse sem találkozott, a lapot viszont a Luca kisasszonyoktól a sarki cipészig mindenki olvasta. Amikor már heccelni kezdtek az egyetemen, hogy teleírom a Délmagyart, a szerkesztőségben közölték, hogy nincs több pénz, nem tudnak tovább fizetni, így befejeztem, bár sajnáltam a dolgot és akkor már nem csak a pénz miatt... De harmadéves koromtól már komolyabb irodalomtudományi publikációs lehetőségek is megcsillantak, ezért inkább abba az irányba orientálódtam.

– Írt egyszer arról is, hogy a hetvenes évek elején milyen élményt jelentett szegediként kishatárátlépővel a nyugatosabbnak számító Szabadkára átjárni. Hogyan függ össze ez az élmény későbbi témáival, Csáth Gézával, Tolnai Ottóval és a kortárs vajdasági irodalommal?

– Amikor negyedikes gimnazista voltam, a főiskolán működött egy önképző, önművelő néprajzkör, amit Szabó Zsuzsa és a vajdasági Körmendi József vezetett. Szerveztek gyűjtéseket is. Máig emlékszem, amikor az egyik összejövetelünkön Körmendi Jóska kirakta a falra Nagy-Magyarország etnikai térképét, és megmutatta, hogy hol, mennyi magyar él az ország határain túl. Akkoriban ez nem csak nekem jelentett újdonságot, ilyesmiről az iskolából nemigen lehetett hallani, történelemből sem tanultuk, tabutéma volt. Olyan információként fogadtuk, amiről úgy éreztük, minden értelmiségire tartozik, sőt nem is csak rájuk; nagy kár, hogy ma már aligha kerülhet szóba ilyesmi politikai felhangok nélkül. Körmendin keresztül fölbukkant ott Gulyás József és Garai László, az Új Symposion két munkatársa. Ők javasolták: csináljunk egy irodalmi kört. A Deák Ferenc utcai Gambrinusz sörözőben hetente találkoztunk, mindenki vitte az írásait, kritikát, szépirodalmat. Ők osztották az észt, mi pedig boldogok voltunk, hogy irodalommal foglalkozhatunk. Hozták a hazai lapoktól szellemiségében, nyitottságában, frissességében és tipográfiájában is különböző Új Symposiont, amit akkoriban nem lehetett Magyarországon kapni. Ez már az az időszak volt, amikor a jugoszláv hatóságok betiltottak bizonyos lapszámokat, Tolnai Ottó ellen rendőrségi eljárás indult, már nem ő volt a folyóirat szerkesztője. A jugoszláviai magyar irodalommal rajtuk keresztül kerültem kapcsolatba, Tolnai Ottóval is valamikor akkoriban ismerkedtem meg. A máig kitartó érdeklődésem a vajdasági magyar irodalom iránt ide nyúlik vissza.

– És Csáth Géza?

– Arra emlékszem, hogy már középiskolában sokat forgattam a két világháború közötti írók, Németh László, Illés Endre és mások esszéköteteit, mindegyiküknél találkoztam Csáth Géza nevével, akitől viszont soha egyetlen sorra sem bukkantam rá. Aztán 1973-ban megjelent tőle Apa és fiú címen egy kis kötetnyi válogatás, amit megvettem és lelkesen olvasgattam. Valószínűleg ez indíthatott arra, hogy amikor harmadéves korunkban a 19. század második feléhez és századfordulóhoz jutva Baranyai Zsolt tanár úr elmondta a szemináriumi tematikát, és megkérdezte, van-e valakinek valami ötlete, hogy mit szeretne még, én Csáth Gézát mondtam. Akkor kezdtem Csáth-tal foglalkozni, a róla szóló dolgozatom a Vörösmartyról írt szövegemmel együtt ment az országos diákköri konferenciára. A Csáth-dolgozat apropóján jutottam el Csáth pszichoanalitikus szakkönyvéig, Az elmebetegségek pszichikus mechanizmusáig. Akkoriban ez még szinte teljesen ismeretlen volt, mert Csáth polgári nevén, Dr. Brenner Józsefként, az orvosi karrierje elősegítésére publikálta ezt a szakmunkáját. Nem volt könnyű hozzájutni, végül egy példányára a szegedi orvosegyetem könyvtárában bukkantam rá és a dolgozatomhoz föl is használtam. Amikor 1977-ben elvégeztem az egyetemet, Mészöly Miklós regényeiről lesújtó kritikák jelentek meg a Pándi Pál-féle Népszabadságban, mire Kardos György, a Magvető Könyvkiadó akkori igazgatója behívta Mészölyt, elmondta neki, hogy mekkora disznóságnak tartja, amit Pándi csinál, és megkérdezte tőle, lenne-e valamilyen könyvötlete. Mészöly elmondta, van egy régi terve: a magyar irodalom ismeretlen furcsaságait Magyar Tallózó néven kellene egy nagyközönségnek szóló könyvsorozatban összegyűjteni. Kardos rögtön szerződést ajánlott neki az első száz vagy talán kettőszáz kötetre. Olyan volt ez, mint egy álom. Mészöly beszervezte maga mellé Lukácsyt, Szörényit és Fogarassy Miklóst. Szörényi javaslatára az első tíz kötet listájára felkerült Csáth pszichoanalitikus szakkönyve is, felkértek, villámgyorsan rendezzem sajtó alá. Ez szeptemberben történt, a kéziratot december végére már le is kellett adni a kiadónak. Az már egy másik történet, hogy vállalkozásból Mészölyéket gyorsan kiebrudalták. Az első néhány kötet még a Magyar Tallózó sorozatcím alatt jelent meg, de szerkesztőként már ezeket is mások jegyezték, majd a sorozatcímet Magyar Hírmondóra változtatva szemérmetlenül jelentették meg Mészölyék listája alapján egyik kötetet a másik után… Mindenesetre a Csáth-kötetet határidőre leadtam, és elsőként jelent meg a Magyar Tallózó sorozatban. Jól emlékszem, karácsony és újév között az akkori feleségemmel Pincehelyen voltam, a szülőfalujában, és onnan vonatoztam föl a két ünnep között Budapestre, az Irodalomtudományi Intézetbe, mert Szörényi kérte, hogy vigyük be együtt a kéziratot a Magvetőhöz. Addigra megírtam a magam utószavát, Mészöly Miklós az előszót. A Gerbeaud-ban találkoztunk, a Magvető akkoriban abban a Vörösmarty téri üvegpalotában működött, amit azóta lebontottak és újat építettek a helyébe. Mészöllyel akkor találkoztam először, ami nagy élmény volt, korábban sohasem találkoztam ilyen erős aurájú emberrel.

– A kötet megjelent, de ezzel nem ért véget a Csáth-könyvek sorozata. Hogyan folytatódott a munka?

– 1980 táján a Gondolat Kiadó egyik szerkesztője szinopszist kért tőlem egy kismonográfiára, a könyv a Nagy Magyar Írók sorozatban jelent volna meg. A szinopszist megírtam, beadtam, majd hosszú hallgatás következett. Végül a szerkesztő szabadkozva adta vissza azzal, hogy a kiadóban úgy gondolják, Csáth Géza nem elég nagy magyar író ahhoz, hogy ebben a sorozatban könyv jelenjék meg róla. Utána évekig nem is foglalkoztam Csáthtal, időm sem volt rá, a kritikatörténeti monográfián dolgoztam. Éppen végeztem, amikor 1985 körül újra fölhívtak a Gondolat Kiadótól, hogy megtalálták a régi szinopszist, és úgy gondolják, most már elég nagy magyar író Csáth Géza, megírnám-e a róla szóló könyvet. Igent mondtam, a felvilágosodás után jól esett a változatosság. Ahhoz azonban, hogy a Csáth-monográfiát meg tudjam írni, előbb össze kellett gyűjtenem az írásait, amelyeknek akkor még csak a töredéke volt könyvek formájában hozzáférhető. A korabeli lapokhoz nem volt könnyű hozzáférni, még bonyolultabb volt az akkori körülmények között megszervezni a fénymásolást. Hogy ez végül hogyan sikerült, azt inkább nem mesélem el, mert a könyvtárosok egy része talán még ennyi idő után sem bocsátaná meg nekem… Az anyag mindenesetre összeállt, s amikor végeztem a monográfiával, úgy gondoltam, érdemes lenne sajtó alá rendezni Csáth összes novelláit is. A Magvetőtől kérdeztem, érdekelné-e őket, és csodák csodájára igent mondtak. A vaskos kéziratot 1988 nyarán, mielőtt Bécsbe mentem volna, leadtam a kiadónak. Ezután hosszú csend következett és a rendszerváltás, a Mesék, amelyek rosszul végződnek című kötet végül csak 1994-ben jelent meg. A Magvetőnek abban az évben a karácsonyi könyvvásáron ez volt a legsikeresebb könyve. Amikor nem sokkal később Morcsányi Géza lett a könyvkiadó igazgatója, fölhívott, és arra kért, a nagy érdeklődésre való tekintettel folytassuk a Csáth-sorozatot.

– Hol tart most ez a munka, megjelent már szinte a teljes életmű?

– Messze nem! Megjelentek a publicisztikai írásai, az elmeorvosi tanulmányai, a színdarabjai és a zenekritikái. Következett volna a levelezés és a napló, a kéziratok azonban Dévavári Zoltán – írói nevén Dér Zoltán – magántulajdonában voltak, és ő különböző okokból nem akarta közrebocsátani őket. Végül Fej a pohárban címmel a háborús naplókat mégiscsak sikerült a kilencvenes évek végén közösen megjelentetnünk. A sajtó alá rendezésen Szabadkán dolgoztunk, Dévaváriék kisebb könyvtárnak és helytörténeti gyűjteménynek is megfelelő lakásán, több héten keresztül, Dévavári felesége, Beszédes Valéria és az én feleségem, Gyimesi Timea aktív segítségével. Később a naplók jelentős részét Dévaváriék a szabadkai Életjel sorozatban adták közre, ebben én nem vettem részt, abban az időben egyébként is Berlinben éltem, a Humboldt Egyetem vendégprofesszora voltam. Dévavári Zoltán 2007-ben elhunyt, halála után özvegye jóvoltából a teljes Csáth-anyag a Petőfi Irodalmi Múzeum birtokába került. A múzeum fiatal munkatársa, Molnár Eszter a munkaidőn kívüli idejének egy részében segít most az anyag földolgozásában. A múzeum egy OTKA-pályázatot is beadott ez év tavaszán, ami a Móricz- és a Csáth-naplók kiadását célozta volna meg az én közreműködésemmel, ám a döntéshozók a munkát nem tartották támogatásra érdemesnek. Ez nem öröm, de azért – ha kicsit szolidabb tempóban is – elkezdtünk dolgozni. A naplókból még legalább három kötet van hátra, a levelezésből és a kéziratos hagyatékban lévő novellatöredékekből biztosan összejön egy-egy kötet, így azt mondhatom: a Csáth-életműnek az általam gondozott sorozatban körülbelül a fele jelent meg eddig. 

– A Kalligram kiadásában jelent meg 2010-ben Jókai Mórról írt monográfiája, melyről az egyik kritika így fogalmaz: „Megújítva rajzolja meg egy nemzeti klasszikus pályaképét, mégpedig érezhetően minden alkalmat megragadva, hogy folytonosságot teremtsen a jelen mediatizált kultúrájával: Jókai így lesz „médiasztár”, jellemző műfaja, a folytatásos tárcaregény pedig korunk televíziós sorozatainak előképe.” Miközben ma is vonzó olvasmányként jelennek meg a monográfiában a Jókai-regények, azt tapasztalhatjuk, az utóbbi időben Jókait egyre kevesebben olvassák. Mit szeret Jókaiban?

– Remélem, nem szöknek ki a világból a mai diákok sem, ha Jókait kell olvasni, a pár évtizeddel ezelőttiek még biztosan nem tettek volna ilyet. Az 1960-as, 70-es években a Jókai kritikai kiadás volt az egyetlen, amely rentábilisan jelent meg. Kétféle verzió készült belőle, a főszöveg azonos volt, az egyiket a megszokott, nagy terjedelmű jegyzetapparátus kísérte, a másikat a legszükségesebb magyarázatok. A feleségem nagyszüleinek a könyvtárából az utóbbiak közül örököltünk néhány kötetet, egyikbe- másikba a nagyapa beleírta: „Nagyon jó!” – és akkurátusan aláírta, sőt datálta; Az elátkozott családba például 1968. II. 7-én került ez a bejegyzés. Jókai népszerűsége akkor még töretlen volt, a jegyzetapparátus nélküli változatból annyi példányt adtak el, hogy az eltartotta az egész kritikai kiadást… Érdekes lenne megvizsgálni, hol bicsaklott meg a dolog. Amikor elkészült a nagydoktori disszertációm, úgy gondoltam, egy darabig nem fogok majd nagyobb munkába. De jött a felkérés a Jókai-monográfiára. Jókai mindig izgatott, nem tudtam ellenállni, annak ellenére, hogy jól tudtam: a Jókai-életmű élére rakva legalább másfél méter... Talán ez a kihívás is izgatott: hajózás a végtelen Jókai-tengeren. Kölcseyről vagy Madáchról kétségtelenül könnyebb monográfiát írni, azzal az erővel, amivel Jókait egyszer végigolvassa az ember, nekik szinte kívülről megtanulhatja az életművüket. De a tréfát félretéve, mivel nekem elég rossz a memóriám, azaz egyszerre legfeljebb öt regényt tudok fejben tartani és a hatodik már kilöki az elsőt, ezért a monográfiát folyamatos újraolvasás közepette írtam. És azt vettem észre, hogy nehezen tudom csak úgy emlékezetfrissítésként átlapozni a korábban olvasottakat, a szöveg újra és újra magával ragad. Amikor 2002-ben elkezdtem a munkát, a nagyobbik fiam csak négy éves volt, esténként mesélni kellett neki. Gondoltam, összekötöm a kellemest a hasznossal, és Jókait olvasok fel a kiságy mellett. Máig emlegeti, óriási és meghatározó élmény volt számára Az aranyember. Tőle most már biztosan nem lesznek idegenek a Jókai-regények, teljenek akárhogyan is az évek. Nem hiszem, hogy a többi gyerek rosszabb lenne nála, inkább azt a kulturális ipart hibáztatom, ami körülvesz bennünket, meghatározza, hogy mit fogyasszunk, hogy mit adjunk a gyerek kezébe, vagy ami még rosszabb, közvetlenül is körülveszi a gyereket és meghatározza az egész horizontját. Valaki kitalálta, hogy csak abból lehet profitot termelni, ami abszolút könnyű, mert az embereket más nem érdekli úgysem. De érdekelhetné-e, ha nem is kínálnak számukra mást? Az Érdi Sándor által vezetett Stúdió adásai annak idején minden kedden este fő műsoridőben mentek, másfél millió ember nézte őket éveken át. Van-e hozzá hasonló ma? Nincsen, mert állítólag érdektelenségbe fulladna. Lehet persze, hogy ma már nem másfél millióan néznék, csak kétszázezren, de az ország kulturális állapota már akkor is másmilyen lenne. Az értelmiség karbantartására áldozni kell, a magas kultúra szálai észrevétlenül szövik át a társadalmat, de ha ezek a szálak elszakadnak, akkor minden szétesik, a gagyinak nincsen összetartó ereje. Nem arra gondolok természetesen, hogy tűzzel-vassal irtani kellene azt, ami populáris. Populáris nélkül nem létezik magas kultúra sem, Arany Jánost is megihlették a vásári képmutogatók, és Csetri Lajos kezéből is kiesett Berzsenyi-monográfiájának írása közben a toll, ha kezdődött a jugó tévében a Foxi Maxi. De ma éppen nem a populáris, hanem a magas kiszorítása folyik nagyon eredményesen, az arányok megborultak, és ez így nagyon nincsen rendben. Kukorelly Endre egyszer azt mondta: Tessék belőlünk sztárokat csinálni, akkor majd olvasnak bennünket! Lehet, hogy a dolog azért nem ennyire egyszerű, bár talán érdemes lenne kipróbálni. De az nem igaz, hogy a tízmillióból ne lehetne néhányszázezer embert a magas kultúra befogadására is alkalmas módon karban tartani, utánpótlásukról gondoskodni, a gyerekek (és szüleik) számára alternatívát kínálni a Minimaxszal szemben. A totális elhülyülés, a társadalom infantinizálódása akkor kezdődik, amikor az értelmiség újratermelődésének organikus folyamata megtörik, és ma már sajnos nagyon közel vagyunk ehhez. Jókaiban egyébként éppen az volt a fantasztikus, hogy munkáival képes volt összekötni magas és alacsony kultúrát, képes volt egyszerre elbűvöli az értelmiségit és a 19. század második felében frissen alfabetizált, éppen nem nagyon művelt újságolvasó tömegeket. Hogyan volt lehetséges ez? Abban, hogy ezzel kezdtem foglalkozni, nagy szerepe volt irodalomtörténészi tevékenységem áttolódásának a médiatörténet területére. Jókai regényei részletekben jelentek meg a korabeli lapokban. Folytatásban, hétről-hétre írta őket, úgy készültek, mint a mai szappanoperák vagy korábban a Szabó család adásai. A regények magukon is viselik ennek a módszernek a nyomát. Amikor könyvben megjelentek, azok a jellemzők, amik emészthetővé tették a folytatásokban való közlést – például az egyes részletek lezártsága – hendikeppé váltak. A szakemberek, kezdve az első kritikusoktól, Jókai regényeit mindig kötetbe kötve vették a kezükbe, így az ő számukra inkább a hátrányok voltak a szembetűnők. Ugyanakkor Jókai a népszerűségét a lapokban szerezte, s hogy megszerezhette, azt éppen e sajátos szerkezetnek, sajátos publikációs formának köszönhette. Könyveinek a példányszáma viszonylag alacsony volt, főként azoknak a lapoknak a példányszámaihoz képest, ahol írásai először napvilágot láttak. Esetenként épp azért értek el ezek az újságok olyan magas olvasottságot, mert tárcarovataikban a Jókai-regényeket hoztak. A folytatásos közlés persze nem Jókai találmánya volt, egész Európában így működött a sajtó akkoriban, Balzactól Thackeray-en át Dickensig számos ma is jelentősnek tartott író munkássága újságok tárcarovatában bontakozott ki. Esetenként nagyon érdekes áthallások vannak bennük az akkori valósággal, a lapok aktuális híranyagával. Jókainál is gyakran előfordul, hogy a lapban megjelent hír átformálva bekerült a tárcába. Egyszóval: alacsony és magas kultúra között akkor még szerves volt a kapcsolat, problémamentes az átjárás. S hogy Jókai mára veszített a népszerűségéből, az leginkább e kapcsolat problematikusabbá válásának köszönhető.

– Mekkora szerepe volt a Jókai- és a Csáth-életművel kapcsolatos kutatásainak, a korabeli lapok alapos ismeretének abban, hogy sajtótörténetet is tanítani kezdett?

– Véletlenszerűen történtek ezek a dolgok. Az úgynevezett egyes számú magyar irodalomtörténeti tanszék vezetését a 80-as évek második felétől kezdve rotációban végeztük, és amikor 1992-ben hazajöttem Bécsből, épp én kerültem sorra. Legnagyobb meglepetésemre ott találtam a tanszéken a megalapított a kommunikáció szakot, amin akkor még leginkább csak újságírást értettek. A rendszerváltás előtt nem volt újságíró-képzés a magyar felsőoktatásban, Nyugat-Európában viszont régóta létezett. Akkor még a minisztérium hatásköre volt a szakok engedélyezése, nem létezett előzetes akkreditáció. A kommunikáció szakos képzést egyszerre engedélyezték Pécsett, az ELTE-n és Szegeden. Valamit kezdenünk kellett vele, adott volt a feladat. Sikerült a szak hálótervét összeállítani, ebben sokat segített Havas Henrik, és elkezdtük munkát a hallgatókkal. Kezdetben én nem tanítottam a szakon, úgy voltam vele, ha már a tanszéken belül van, megszervezem, de tovább foglalkozni nem szeretnék vele. Mészáros Rezső rektorsága idején aztán felállt az Országos Akkreditációs Bizottság, mely saját magát is szerette volna kipróbálni, így lehetett próbaakkreditációra jelentkezni. A rektor úr a maga sajátos humorával azt mondta, ezt a lehetőséget nem szabad kihagyni, mert Magyarországon próba még soha nem volt sikertelen. Az egyetem egészére nézve igaza is lett, a kommunikáció szakot viszont elkaszálták. Többek között azért, mert a tanszékvezető nem tanít a szakon. Gondoltam, ha ez a probléma, akkor legyen. A sajtótörténet állt legközelebb hozzám, ezt kezdtem el tanítani. Később sikerült a szak mögé önálló tanszéket szervezni, de én továbbra is irodalmárnak tekintettem magam, így a dolgot részemről befejezettnek nyilvánítottam, az új tanszék vezetését nem vállaltam. Néhány évvel később azonban különböző okok miatt mégis visszakerült a médiatanszék hozzám, melyet a Klasszikus Magyar Irodalom Tanszék irányítása mellett megbízással vezettem. Gondoltam addig, amíg nem akad valaki, aki újra átvehetné, csinálom, és álmomban sem jutott eszembe, hogy ez hosszabb időszakot tölt majd ki az életemből. Csakhogy párhuzamosan zajlott a kultúratudományos fordulat, ami a 19. században kialakult diszciplínáknak a határait az utóbbi 15-20 évben erőteljesen föllazította. Az irodalomtörténet, médiatörténet, medialitás, kommunikáció, amelyek korábban önálló tudományágak voltak, ma már kölcsönösen átjárták egymást. Izgalmas vizsgálódási pontokat lehetett találni, ha az ember nem maradt a 19. században körülhatárolt területeken belül, hanem megpróbálta a komplexitást másképp redukálni, a határokat máshol kijelölni. Például együtt látni a médiatörténetet az irodalomtörténettel és ezáltal másként látni Jókait. Egy idő után rájöttem tehát, hogy azok a változások, amelyek pályámon tulajdonképpen adminisztratív okokból következtek be, számomra szakmailag fontos nézőpontváltásokat hoztak magukkal. Amióta pedig ez tudatosult bennem, jól tudom együtt művelni a média- és sajtótörténetet az irodalomtörténettel, és úgy érzem, most már megtaláltam a végleges helyemet, valahol a korábbi senki földjén irodalom- és médiatörténet között.

– Értékelése szerint, hol tart most az ön által vezetett Kommunikáció és Médiatudományi Tanszék?

– A körülmények kezdetben nem voltak túl kedvezőek, hiszen egy olyan új diszciplínát kellett integrálni az egyetemi oktatásba, ami nem igazán illeszkedett a hagyományos bölcsészkari stúdiumok közé. Nehéz volt elfogadtatni, hogy a kommunikáció vizsgálata tudomány is lehet, és nem egyszerű újságíró-tanfolyam gondozása folyik a tanszéken. Közben persze, erős elméleti alapozás mellett, olyan gyakorlatorientált képzést próbáltunk megteremteni, ami azokat a hallgatókat, akik nálunk végeznek, jó munkaerő-piaci pozícióba hozza. A felmérések, amelyek rendszeresen, évről-évre megjelennek a Heti Válasz című lapban, azt mutatják, ezt a célt sikerült elérnünk. Azért lehetnek sikeresek a diplomáink, mert a gyakorlatorientáltságot a már említett, nagyon erős elméleti háttérstúdiumok támogatják, és biztosítják a képzés egyetemi jellegét. Ez az, amit nem lehet tanfolyamokon elsajátítani, szükséges hozzá az egyetemi légkör, amely körülveszi az elméleti és gyakorlati kurzusokat. A tanszék pillanatnyi állománya a státuszokat tekintve arra éppen csak elegendő, hogy a szakot ilyen szinten gondozni tudja. Szerencsére azok a fiatal kollégák, akiket tíz évvel ezelőtt a tanszékre hoztam, rendkívül jól teljesítenek pedagógusként és a tudományos előrehaladás tekintetében egyaránt. Eljutottunk odáig, hogy két kollégám is PhD-doktori fokozatot szerzett, ma már mindketten docensek. A harmadik disszertációja elkészült, és hamarosan megvédi az ELTE-n, a negyedik is jó ütemben halad. Képesek arra, hogy ennek a diszciplínának a különböző részterületeit tudományos szinten művelni tudják, méghozzá igen magas szinten, és ezzel a képzés hitelét, akkreditációs lehetőségét biztosítsák. A kommunikáció szak – ami kezdetben csak B felvételű szak volt, azaz olyanok vehették fel, akik egyébként már a kar hallgatói voltak – mára hallgatói létszámában elérte a közepes, sőt a nagy szakok szintjét. Nagyjából ott tart, ahol a magyar szak, amelynek a gondozására több mint ötször annyi státusz áll rendelkezésre. Ez persze bizonyos mértékben a diszciplína jellegéből is következik, hiszen amíg egy magyar szakos oktató kellő munkaráfordítással a régi magyar irodalomtól a kortárs szerzőkig mindent taníthat, addig a kommunikáció szakon az, aki a médiatörténetet tanítja, nem taníthat polgári jogot, gazdasági alapismereteket vagy kulturális antropológiát. Vannak olyan területek, amelyek ugyan fontos helyet foglalnak el a képzési struktúrájában, de nem kapcsolódik hozzájuk akkora óraszám, hogy érdemes lenne ellátásukra teljes státuszú kollégákat foglalkoztatni. Ezeknek a területeknek egyébként vannak szakértői az egyetem más karain és tanszékein, egy ilyen képzésnél a vendégelőadók szerepe nyilvánvalóan megnő. A gyakorlati órák esetében pedig épp az a lényeg, hogy akik tanítanak, azok egyben gyakorló szakemberek legyenek, mert csak így tudják a hallgatóikat valóban aktuális tudással és élő kapcsolatokkal ellátni.

– Mennyire befolyásolják a felsőoktatás finanszírozásával, átalakításával kapcsolatos kormányzati döntések, elképzelések a tanszék munkáját?

– A tervezést nehezítik meg leginkább. Az utóbbi másfél-két évben a tömegmédiumok gyakran szajkózzák azt a kormányzati véleményt, mely szerint a bölcsészkarokon általában – a kommunikáció szakon pedig különösen – túlképzés van. Ennek következtében az államilag finanszírozott hallgatói helyek száma radikálisan visszaesett. Mindeddig nem volt világos, és még ma sem az, hogy ez mennyire befolyásolja majd a szak iránti érdeklődést. A jelentkezések alapján most úgy tűnik, egyelőre nem befolyásolja jelentősen. Annak ellenére, hogy a legutóbbi felvételi időszakban a korábbinak körülbelül csak a negyede lett az államilag finanszírozott hallgatói hely nálunk, az összlétszám változatlan maradt. Legalábbis, ha azokat nézem, akik jelentkeztek és felvettük őket. Hogy aztán valóban képesek lesznek-e befizetni majd a költségtérítés összegét, az a következő kérdés. Az érdeklődés megvan, de hogy a fizetőképesség is meglesz-e, majd csak valamikor a tanév közepén fog kiderülni. És persze nyilvánvalóan változik ezzel a merítés is: nem feltétlenül a legtehetségesebbek kerülnek be ezután, hanem azok, akik képesek kiizzadni a költségtérítés összegét, ami egy elszegényedő társadalomban különösen komoly kihívás. Remélhetőleg azért hosszú távon mégsem lesz tartható, hogy nagyjából akkora összegnek a megtakarítása kedvéért, amibe egy futballstadion felépítése kerül, tönkretegyék az egész felsőoktatást. Ha ki tudjuk bekkelni azt, ami most van, akkor életben maradunk. A kérdés ma nagyjából úgy hangzik, hogy ki bírja tovább a víz alatt, levegő nélkül. Néhány privilegizált intézmény kivételével most ezt az extrém sportot űzzük a felsőoktatásban. Nem a saját jókedvünkből. Jókedvről már régen nincsen szó, és hogy a külső feltételek hogyan változnak a következő egy-két évben, ember nincs, aki megmondja. Ami most folyik, az rablógazdálkodás, globális értelmiségellenesség. Remélem, ez nem lesz tartható, vagy tényleg padlóra kerülünk, és akkor a jövő értelmiségének a kivándorlásával, a tehetségtelenek, a munkaképtelenek és a nyugdíjasok itthoni tengődésével lehet számolni. A pénz, amit a felsőoktatáson meg lehet takarítani, nem áll arányban a kárral, amit okoznak a kivonásával. A konzervatív oktatáspolitika példaképe, Klebelsberg Kunó ki tudta harcolni azt, hogy egy lerongyolódott országban jusson elegendő forrás a kultúrára, a felsőoktatás fejlesztésére. Nyilván ez a személyes karizmáján is múlott, meg azon is, hogy valakik mégiscsak belátták azt, amit egyébként már Széchenyi is megmondott, tudniillik, hogy kiművelt emberfők nélkül nem megy, és odaadták a pénzt. Most nem adják oda, hanem elveszik azt is, ami ott van, és ez már középtávon is borzasztó következményekkel járhat.

- Ha az állami finanszírozás kiszámíthatatlanságától, a gazdasági problémáktól eltekintünk, milyen perspektívát lát a médiatanszék számára?

- A bölcsészkari képzések közül a kommunikáció szakos – talán azért, mert fiatal, és létrehozása során megszereztük a nehéz körülményekhez való alkalmazkodás képességét – minden bizonnyal a legrugalmasabbak, legnyitottabbak közé tartozik. Jellegénél fogva pedig azt az interdiszciplinaritást képviseli, amelynek a kultúratudományos fordulat következtében egyébként is át kellene járnia bölcsészképzés egész területet. Ilyen értelemben a szak és vele a tanszék is sínen van.

– Írásait olvasva felmerül a kérdés: több irodalomtörténész kollégájához hasonlóan foglalkozik szerzőként is szépirodalommal? Őriz ilyen jellegű szöveget a fiókjában?

– Ez az én esetemben csak játszadozás, és vannak olyan alkalmak, amikor kedvem támad játszani. A PhD-képzések őszi félévének karácsony előtti utolsó, lazább órájára mindig kitalálunk valami könnyed témát, amiről forralt bor és karácsonyt idéző sütemények mellett beszélgethetünk. Egyik alkalommal abban állapodtunk meg, hogy mindenki elhozza és felolvassa a kedvenc meséjét. Gondolkodtam, én mit hozhatnék, aztán befejeztem a Széchényi Könyvtár kézirattárában talált egyik Csáth-novellatöredéket, lett belőle egy apokrif Csáth-mese, amely rosszul végződik. Ezt olvastam fel, azóta is őrzöm, de regények nincsenek az íróasztalom fiókjában. Viszont az utóbbi két-három évben, megint csak a kommunikáció szakos képzésnek köszönhetően, a hangos vagy akusztikus irodalom foglalkoztat egyre inkább, a hangjátékok, rádiójátékok problémája. Az irodalmi alkotások nyomán születő hangjáték-adaptáció az intermedialitás sajátos esete, amikor az írott szöveg átkerül egy másik médiumba, a hang terébe. Ennek története, mely egyidős a rádiózáséval, a hangjáték elemzésének a problematikája érdekel az utóbbi időben. A kihívást abban látom, hogy amíg az írott szövegek értelmezéséhez rendelkezésre állnak különböző, jól bejáratott fogalmak és módszerek, addig a hangjátéknál ezeket is most kell megalkotni, ha autonóm akusztikus műalkotásként akar róluk valami érvényeset mondani az ember.

I. KÖLTŐK, ÍRÓK,
ÚJSÁG[OT]ÍRÓ ÍRÓK,
ÚJSÁGÍRÓK

I.1 Költők, írók

Folyóirat vagy gyűjteményes kötet?

(Csokonai Diétai Magyar Múzsája)

DEBRECZENI ATTILA

1. A Diétai Magyar Múzsa kiadástörténetének tényei

Közismert, hogy Csokonai kipróbálta magát szerkesztőként, egyszemélyes folyóírást adott ki 1796-ban Pozsonyban, az országgyűlés ideje alatt, Diétai Magyar Múzsa címmel. Nem véletlenül használtuk a folyóírás megnevevezést, mert egyáltalán nem egyértelmű, hogy tényleges folyóiratnak, azaz periodikának tekintsük-e ezt, avagy inkább folytatásokban kiadott gyűjteményes kötetnek. E kérdés vizsgálatát azonban nem a pályakép, hanem a kiadástörténet és a szerkesztés értelmezése felől tervezzük elvégezni, így most nem térünk ki a szakirodalmat folyamatosan és intenzíven foglalkoztató olyan kérdésekre, mint az országgyűlési résztvevőkhoz, a rendekhez és az udvarhoz fűződő viszony, politikai állásfoglalás, a mecénáskeresés problematikája, illetve a költői szerepértelmezés szimbolikus és irodalomszociológiai vetületei.[1] Nem egyszerű a feladat, mert a Diétai Magyar Múzsa történetének felvázolása is igen nagy mértékben összefonódott az eddigiekben e kérdések tárgyalásával, az ezeket illető állásfoglalásokból adódó szemléleti keretekkel.

Amit a Diétai Magyar Múzsa történetéről adatszerűen tudunk, az meglepően kevés.

Az országgyűlés 1796. november 9-től december 11-ig tartott. A Diétai Magyar Múzsa első számának élén álló előbeszéd november 1-i, a Magyar Hírmondó december 27-i számában megjelent tudósítás, amelyben Csokonai a Diétai Magyar Múzsa megszűnését jelenti be, december 15-i keltezésű (Csokonai Vitéz 2002a, 17; Csokonai Vitéz 2002b, 238).

A kiadó maga a költő, a nyomdász Wéber Simon Péter volt. Tizenegy szám jelent meg, mindegyik egy-egy ív terjedelemben, kétféle minőségű papíron. A kötet egészéhez rózsaszín borító készült. Az előfizetési díj 1 rajnai forint volt, heti megjelenéssel tervezetten (Csokonai Vitéz 2002a, 17; Csokonai Vitéz 2002b, 238).

A nyomtatási díjat a lap megszűnésekor Csokonai nem tudta teljesen kifizetni, ezért Széchényi Ferenchez fordult támogatásért, aki 16 aranyat ígért neki, de ehhez mégsem jutott hozzá, így a nyomdásszal kötött valamiféle egyezséget (Csokonai Vitéz 1999, 79., 158).

A kinyomtatott példányokat tudósításában egybekötve hirdette értékesítésre. A még megmaradtakat 1803 körül 11, 7, 6 és 4 íves példányokba rendezve próbálta eladni, különböző árakon (Csokonai Vitéz 2002b, 238–239).

Nem tudjuk azonban, hogy

a november 1. és december 15. közötti időszakban milyen gyakorisággal jelentek meg az egyes számok, a tervezett heti megjelenés mikor váltott gyakoribbra (11 hétig bizonyosan nem tartott), illetve gyakoribbra váltott-e egyáltalán (merthogy egyben is ki lehetett nyomtatni több számot, menet közben és a végén is);

milyen volt a példányszám, s az változott-e menetközben, hány előfizető volt (az ígért lista az előfizetőkről végül nem jelent meg), hány példányt sikerült eladni, mennyibe került a nyomtatás;

hogyan került kapcsolatba Csokonai Széchényi Ferenccel, miért nem jutott hozzá a megígért támogatáshoz, s mi volt a nyomdásszal kötött egyezség lényege;

mely számoknál váltak el a 7, 6 és 4 íves példányok, vagyis mit tartalmaztak e rövidített változatok, s végül mennyi kelt el belőlük.

Ezen mozzanatokra nézve megfogalmazhatnánk mi is különféle hipotéziseket, különböző valószínűségi szinteken, de bizonyossághoz esetleges újabb adatok felbukkanásáig nem juthatunk. Itt jegyezzük meg, hogy az eddig felhasználtakon kívül további három dokumentumot ismerünk még a Diétai Magyar Múzsa időszakából: ekkor jelent meg Wéber Simon Péter német nyelvű költeménye és Csokonai erről készült fordítása egy kétnyelvű füzetben (Serkentés a’ Nemes Magyarokhoz) (Csokonai Vitéz 1992, 175–183); Csokonai 1796 decemberének végén kérvényt írt Ferenc császárhoz, támogatást kérve (Csokonai Vitéz 1999, 59–60); a Diétai Magyar Múzsa egy példányát utóbb a rózsaszín borítón dedikálva elküldte Teleki Sámuelnek (Csokonai Vitéz 2002b, 234). Ezeket a dokumentumokat természetesen kapcsolatba hozhatjuk a Diétai Magyar Múzsa történetével is (pl. könnyen képezhető összefüggés a nyomdásszal kötött alku és a közösen megjelentetett kiadvány között), de feltevések megfogalmazásánál tovább ezek tekintetében sem juthatunk.

2. A Diétai Magyar Múzsa feltehető mintája

A cím a korabeli periodikák egy jellegzetes típusához kapcsolja a kiadványt: a hírlapok melléklapjaként, általában egyívnyi terjedelemben megjelentetett, túlnyomórészt verseket tartalmazó Magyar Múzsákhoz. Adott ki Magyar Múzsát a pozsonyi Magyar Hírmondó 1787–1788, a bécsi Magyar Kurir 1786–1789 között. A bécsi Magyar Merkurius Pántzél Dániel szerkesztése alatt felújította a melléklap kiadásának gyakorlatát, így 1793-tól 1795-ig napvilágot láttak az Ujj Bétsi Magyar Múzsa számai. Csokonai hajlott arra, hogy az előzményekhez, elődökhöz kapcsolódjon, 1797–1798-ban Komáromban saját kiadványának folytatásaként tervezi megjelentetni a Nyájas Múzsát, majd Péczeli József lapját felújítva az Új Mindenes Gyűjteményt (Csokonai Vitéz 1999, 79). Feltehető (de egyértelműen nem bizonyítható), hogy a Diétai Magyar Múzsa a Pántzél Dániel-féle melléklap nyomdokait követve indult el, bizonyos összefüggések legalábbis közvetve erre látszanak utalni. Csokonai a főlapot és melléklapjait mintául vette már 1795-ben Budai Ézsaiás házasságkötésére készült játékos újságparódiájához, a Debreceni Magyar Psychéhez, sőt, a fejlécet is erről rajzolta meg (Csokonai Vitéz 1990, 117–142). Továbbá ezt megelőzően, 1794 októberében itt jelent meg először az a tudósítása, amelyben hírt adott készülő műveiről (Csokonai Vitéz 2002b, 236–237), s még előbb az Ujj Bétsi Magyar Múzsa hasábjain jelent meg három költeménye.

Hogy A’ Szépek szépe, az Egy szerentsétlen Léleknek az égig való fel-emelkedése és A’ vídám természetű poéta megjelenése pontosan mikorra is tehető, az nem teljesen egyértelmű. A Bétsi Magyar Múzsa közléseit a kritikai kiadás megfelelő kötete 1793-ra teszi (Csokonai Vitéz 1988, 514, 524), noha már az első kötet kiadástörténeti bevezetőjében az olvasható Szauder Józsefre és Kókay Györgyre hivatkozva, hogy a versek 1793-ban és 1794-ben jelentek meg (Csokonai Vitéz 1975, 254). Szauder József egész pontosan úgy fogalmaz A’ vídám természetű poéta kapcsán, hogy az megjelent „Az ujj bétsi Magyar Múzsa Első Esztendeje 1793. című füzetben is, de annak VII. darabjában, ahol előtte más, 1794-gyel jelzett versek olvashatóak” (Szauder 1980, 214). Kókay György pedig azt írja, hogy a „melléklap az 1794-ben megjelent 7. számmal szűnt meg” (Kókay 1979, 210). Szauder József leírása a címlapról megállja a helyét, ott valóban ez a cím és dátum szerepel, amely ugyanakkor nem pusztán az első számnak a címlapja, hanem az egész kiadványnak, mert a továbbiakban nincs címlap, csak a lapélen a MAGYAR MÚZSA megnevezés, valamint az aktuális sorszám (II., III. stb.). Ez, továbbá az oldalszámozás folyamatossága is azt bizonyítja, hogy a folytatásokban megjelent kiadvány egy kötetnek volt szánva. Ennek a kiadványnak azonban, Kókay állításával szemben, 9 folytatása (száma) jelent meg, s a címlap 1793-as dátuma ellenére nemcsak 1794-re, de még 1795-re is átnyúlóan, hasonlóan a társ-melléklap, a Magyar Bibliothéca megjelenéséhez (Kókay 1979, 211).

A hasábokon helyet kapott alkalmi költemények datálásából ugyanis pontosabb időrendi következtetések vonhatóak le. A II. szám egyik halotti versének címszövegéből megtudjuk, hogy a búcsúztatott személy, Ováry László 1793. október 23-án hunyt el,[2] s nemigen gyanakodhatunk sajtóhibára az évszámot illetően, mert a lapszám elején, miként már az első lapszám egyik lábjegyzetében is, Derham könyvének Segesvári István általi fordítása említtetik, amely pedig 1793-ban jelent meg. Mindezek alapján biztonsággal állíthatjuk, hogy a Bétsi Magyar Múzsa II. száma nem jelenhetett meg az év utolsó két hónapjánál (inkább decemberénél) előbb. Mindebből kifolyólag állítható az is, hogy a IV. szám, amelynek legelső közleménye A’ Szépek’ Szépe, már 1794-ben kellett megjelenjen (hacsak nem egyszerre jelent meg több szám), nem is beszélve a VII. számról, amely A’ vídám természetű poétát tartalmazta, utolsó darabként. E szám élén egy 1794. február 4-én keltezett vers áll, tehát megjelenése ezen időpont utánra tehető, s hogy ezúttal sem lehet szó sajtóhibáról, azt bizonyítja a 61. lapon olvasható jegyzés egy vers előtt, mely Kövy Sándor „közelebb múlt Esztendőbenn” történt sárospataki professzori beiktatását említi, amire, tudjuk, 1793-ban került sor. (A VIII. számban az egyik vers 1794. március 4-i keltezésű, a IX. számban pedig egy jegyzetben említett könyv kiadási éve 1795.[3])

Adataink arra nézve nincsenek, hogy milyen csatornákon és mikor jutottak el Csokonai versei a szerkesztőhöz, s egyszerre vagy külön-külön. Az mindenesetre feltűnő, hogy Csokonai mellett Nagy Sámuel is szerepel egy verssel, az említett 1794. február 4-i dátumú közlemény pedig Debrecenben kelt, s több közleménnyel van jelen a lapban a volt debreceni diák Sándorffi József is. Megemlíthetjük továbbá Csokonai 1794. októberi jelentését művei kiadásáról, amely két héttel később az ugyancsak bécsi Magyar Hírmondóban is napvilágot látott, ahol ugyanezen év márciusában egy tudósítás hívta fel a figyelmet Csokonaira és Nagy Sámuelre. Mindezek alapján a bécsi hírlapokkal, azok szerkesztőivel élő kapcsolatrendszert sejthetünk a háttérben, s úgy véljük, hogy a Diétai Magyar Múzsa tipográfiai jellegzetességeinek hasonlatossága a Bétsi Magyar Múzsáéhoz szintén nem véletlen. Egyetlen címlapja van Csokonai lapjának is (az első szám élén), egyetlen (rózsaszín) borító készült hozzá, a második számtól kezdve az egyes számok élén nincs dátum, csak a cím és egy római szám (I–XI.), az oldalszámozás folytonos (1–176), azaz számonként 16 oldal, ami éppen egy ív (ahogy a lapalji ívjelző is mutatja).

Nem állíthatjuk persze teljes egyértelműséggel, hogy e nem jellegzetesen periodikára jellemző beosztás ténylegesen a Bétsi Magyar Múzsa mintájára alakult így a Diétai Magyar Múzsában. A folyóirat jelleg háttérbe szorulására azonban más jellegzetességek is utalnak. Szilágyi Márton ezt úgy értelmezi, hogy „Csokonai inkább egy majdan összeálló verseskötet füzeteiként foghatta fel a megjelent egységeket” (Szilágyi 2008, 515). A hangsúlyt magunk inkább arra helyeznénk, alapvetően egyetértve ezen megállapítással, hogy a kiadvány minden jellegzetessége azt mutatja: eredendően egy verseskötet kiadására készült a költő, s e kötet öltött periodika formát az adott körülmények nyújtotta lehetőségekhez igazodva. Ezt az állításunkat a Diétai Magyar Múzsának és a megelőző időszak verscsoportjainak összevető elemzésére alapozzuk.

3. A Diétai Magyar Múzsa felépítése és a verscsoportok

A versek számokba való osztása sajátos hullámzást mutat. Az első négy számban csak önálló költemények vannak, majd az V–VII. számok egy nagyobb alkalmi versezetet közölnek (a végén félívnyi kisebb verset illesztve a számban még üresen maradt helyre), a VIII. ismét önálló verseket ad közre, az utolsó három pedig egy nagyobb Metastasio-fordítást, megint folytatásosan. Ezt az ingadozást követi és hangsúlyozza az egyes számok tipográfiai lezárása vagy lezáratlansága is: a kisebb, önálló szövegeket közlő számokat lap alji línea zárja, a folytatódó szövegeket közlő számok pedig őrszóra végződnek (kivéve a hatodikat, mert ott a kantáta egyik éneke fejeződik be, s az énekeket a számokon belül is kisebb línea zárja le). A Diétai Magyar Múzsa tehát az önálló, kisebb költeményeket magában foglaló számok összeállítása jegyében indult, a több számon átívelő, folytatásos művek közlése későbbi, de nem kizárólagossá váló fejlemény.

Ennek a beosztásnak (különösen az önálló műveket közlő számok beosztásának) megértéséhez vihet közelebb, ha megvizsgáljuk a szövegek összetételét verscsoportok szerint. A Diétai Magyar Múzsában mindössze 5 (vagy 6) új vers szerepel, amelyek kimondottan e kiadvány számára készültek: az ajánlóversen, az első számot helytöltőként záró kétsoroson (ez lehet korábbi is) és a záróversikén kívül A’ mostani háborúban vitézkedő Magyarokhoz (II. 17–21.), a Látás (IV. 58–64.) és az 1741-diki Diéta (V–VII. 65–103.). A többi az Első Darab, a Zöld Codex és az Odák olaszból Csokonai által összeállított versgyűjteményeinek anyagából került a kötetbe,[4] s a terjedelemnek hozzávetőlegesen a kétharmadát teszi ki (ami más oldalról úgy is szemlélhető persze, hogy a Diétai Magyar Múzsa számára készült néhány vers majdnem egyharmadnyi terjedelmű). Ha a címeket vesszük, egyaránt 17–17 darab került be a Zöld Codex és az Első Darab anyagából,[5] míg az olasz fordításokból mindössze 4. E darabszámok azonban önmagukban szemlélve téves következtetésekhez vezethetnek, ezért szükséges mindjárt megjegyezni, hogy egyrészt a Zöld Codex versei jóval terjedelmesebbek, mint az Első Darabba tartozó dalok (az egy Angelika című Metastasio-színmű fordítását nem számítva), másrészt a Zöld Codex teljes anyagának túlnyomó többsége bekerült a Diétai Magyar Múzsába, míg az Első Darabból csak igen kis rész.

Tovább árnyalja a képet, ha az e verscsoportokból kikerülő szövegek számok közötti és számokon belüli eloszlását vizsgáljuk, erre nézve a következő megállapításokat tehetjük:

A Zöld Codex versei az I–IV. számban és a VII. második felében vannak, mindössze egy került az ugyancsak önálló darabokat közlő VIII. számba.

Az Első Darab tételeinek nagyobbik része (9) éppen erre a VIII. számra koncentrálódik, s ezek a Zöld Codex verseihez hasonlóan terjedelmesebb szövegek.

Az Első Darab műveinek másik, kisebb fele (nem számítva most sem a folytatásos színművet, az Angelicát) a Zöld Codexszel megegyezően az első négy számra és a hetedik második felére esik.

E kisebbik félből, azaz hét versből mindössze egy a terjedelmesebb, a többi rövidebb dal, amelyek kivétel nélkül az egyes számok (ívek) végére kerültek, lezárásként (II., III., IV. VII.).

Az I. szám végén ugyanilyen pozícióban a két olasz fordítás van, a két másik olasz fordítás közül pedig a III. számban lévő közvetlenül, a II. számban lévő egy közbeékeléssel előzi meg a számot záró, Első Darabból való dalokat.

A verscsoportokból (Zöld Codex, Első Darab és Odák Olaszból) kikerülő versek és a verslisták (Első katalógus és Második számvetés[6]) összefüggéseire nézve pedig a következők állíthatók:

Az Első Darab és különösen az Odák olaszból esetében a Diétai Magyar Múzsába sorolt szövegek arányaiban szerény részét képezik az adott verscsoportok egészének, s a válogatásban sem tudunk szignifikáns szempontot felfedezni.

A Zöld Codex esetében azonban egyértelmű, hogy az Első katalóguson ‚o’ és – jelekkel megjelölt darabok nem kerültek be a Diétai Magyar Múzsába, amiből ezen kívül még egy hármas blokk hiányzik, az összes többi vers viszont benne van.

Az Második számvetés ezeken kívül nem tartalmazza a Diétai Magyar Múzsa első számába osztott verseket a Zöld Codexből (s az olasz fordítások közül sem), továbbá ugyancsak nincs rajta ezen a Zöld Codexnek az az egyetlen verse, amely a VIII. számba lett besorolva.

A ma már a Zöld Codexben nem fellelhető, de bizonyosan annak anyagához tartozott Musa vetat mori, amely a II. számban kapott helyet, viszont felkerült a Második számvetésre.

A Második számvetés egyetlen Első Darab-beli verset listáz: Az én Vagyonomat, amely eredetileg ugyancsak a Zöld Codex anyagához tartozott, s ma is megvan benne korábbi változatban, más címmel.

4. A Diétai Magyar Múzsa mint az összegzés szándéka

A fenti megállapításokból néhány következtetés egészen logikusan adódik számunkra a Diétai Magyar Múzsa egészére nézve. A kisebb önálló költeményeket közlő számok felépítése meglehetősen állandó, különösen az első négy szám esetében: felező tizenkettősökben írott bölcselkedő költemények teszik ki a szám nagyobb részét, majd a vége felé két-három dalszerű rövid vers következik, közben egy-egy alkalmi költemény (szám szerint kettő, a második szám élén és a negyedikben utolsó előttiként). A hetedik szám második fele teljesen ugyanezt a felépítést mutatja, a nyolcadikban több kisebb darab van, köztük részben prózában készült állatmesék is. „Ha a’ Múzsa kevés alkalmatosságra-való versezetekkel fog szolgálni, annak azt az okát adja, hogy a’ Thémis’ és a’ Polítika’ tornátzában még kevés ideig múlatván, az ollyanokba könnyen meg találna botlani. – E’ szerént tehát ő tsak bőltselkedni fog, ’s néha néha tréfálódni. Mind a’ kettőt véghez kívánja pedig vinni, hogy az Érdemes Olvasók’ mind a’ két Nemének udvarolhasson” – írja Csokonai a Diétai Magyar Múzsa Előbeszédének első bekezdésében (Csokonai Vitéz 2002a, 17), majd a másodikban ezt bővíti-variálja, s a továbbiakban sem tesz hozzá lényegi újdonságot a kiadvány céljának ilyetén meghatározásához. Úgy véljük, a számok felépítése pontosan ezt valósítja meg.

Az egyes számok anyagának összeválogatásában (az első négy számban és a hetedik második felében) a súlypontot a bölcselkedő költemények jelentik. Az Odák olaszból, majd az Első Darab anyagából való válogatásnál, úgy tűnik, a terjedelemnek fontosabb szerep jutott, mert mindig a lap legaljáig ki van töltve a hely a versekkel, s ehhez nyilván az utolsó darabok sorainak számát kellett pontosan kimérni (vagyis ahány sor elfért még a lapon, olyan verset lehetett és kellett választani). E két verscsoport esetében semmiféle más rendszert nem tudunk felfedezni a válogatásban e számoknál. A Zöld Codex bölcselkedő költeményeinél azonban látunk ilyet. A verscsoportból való válogatás első két szűrője az Első számvetés (Csokonai Vitéz 1975, 217–218) és az Első katalógus volt. Az Első katalógusra felvett darabok közül a megjelöltek már nem kerültek fel a Második számvetésre. Ami rajta van, azt osztotta be a II–IV. és VII. számokba (de a lista melletti számítások alapján ennek belső logikáját nem sikerült felfejteni). A Második számvetés azonban az első szám megjelenését követően készülhetett: az első szám esetében (amelynek egyetlen darabja sincs a Második számvetésen) azt figyelhetjük meg, hogy a Zöld Codex első három fogásának anyagából tartalmaz négy verset, a kézirat és így a listák sorrendjében, az egy, ami innen még e számban nem közöltetett, ugyancsak nincs rajta a Második számvetésen.

Ez a vers, A’ Had majd a VIII. szám élére került, utolsóként a Zöld Codex anyagából, közvetlenül utána az Első Darab anyagába sorolt, de eredetileg a Zöld Codexhez tartozott Az én Vagyonom következett. A VIII. számmal változás állt be az önálló költeményeket közlő számok válogatási szisztémájában: A’ Haddal elfogytak a Zöld Codex közölhető-közlendő elmélkedő versei, így e számban már ezeket is az Első Darab anyagából kellett válogatni, nemcsak a számot záró rövidebb dalokat. Ez a szisztéma azonban nem folytatódott, mert az utolsó három szám (IX–XI.) az Angelica című Metastasio-fordítást hozta folytatásosan, ami egyébként az Első Darabban is a zárópozíciót foglalta el az Első katalógus előtti változatában. A változás tehát (aminek okát nem tudjuk, logikai alapon legalábbis nemigen magyarázható) inkább a folytatásokban közölt nagyobb művek megjelenését jelenti, s nem az alkalmi darabok felszaporodását. Figyelemre méltó ugyanis, hogy a két és fél számot (V–VII.) elfoglaló Az 1741-diki diéta után egyetlen alkalmi darab sem került be a Diétai Magyar Múzsába.

Megfogalmazásaink (’elfogytak a Zöld Codex közölhető-közlendő elmélkedő versei’, ’az Első Darab anyagából kellett válogatni’) a Diétai Magyar Múzsa felépítésének olyan értelmezését sugallják, mely szerint e periodika elsősorban a Zöld Codex anyagának kiadására épült, Csokonai annak közzétételét tűzte ki célul hallgatólagosan, vagyis önmaga számára. Az Előbeszédben megfogalmazottak („E’ szerént tehát ő tsak bőltselkedni fog, ’s néha néha tréfálódni”) e praktikus elgondolást és szándékot emelték programossá. A Diétai Magyar Múzsa tehát annyiban összegzés, hogy az első pályakorszak egyik meghatározó verscsoportját majdnem egészében közzétette, a pályakorszak egészére nézve inkább csak az összegzés szándékáról beszélhetünk amely szándék az 1794-es hírlapi tudósításban Elegyes Munkák címen meghirdetett tervben öltött először határozottabb formát (Csokonai Vitéz 2002b, 236–237). A Diétai Magyar Múzsa sajátos periodika formájú verseskötete először valósított meg valamit ebből ténylegesen, így az első azon gyűjteményes kiadások sorában, amelyek összeállításán és kiadásán Csokonai élete végéig dolgozott.

Jegyzetek

«[1] A szakirodalomból is csak arra a három tanulmányra utalunk most, amelyek fő szempontja a kiadástörténet volt, s amelyeket itt a leginkább felhasználtunk: Szuromi 1964; Vargha 1974b; Szilágyi, 2008.

«[2] Bétsi Magyar Múzsa 1793, II. 23.

«[3] Bétsi Magyar Múzsa 1793, VIII. 66. és IX. 76.

«[4] Ezek tartalmi felsorolása megtalálható a kritikai kiadás forrás-leírásaiban: Csokonai Vitéz 1975, 129–133., 141–142., 216–216., összefoglalóan megvannak az Első katalógus anyagában: az 1–62., 66–88. és 136–150. tételekről van szó (Csokonai Vitéz 1975, 210–213).

«[5] Az Ősz a Zöld Codexben egy vers, a Diétai Magyar Múzsában két részre van bontva, a számolásban azonban egy tételnek vesszük. Továbbá most az egyszerűség kedvéért nem különítjük el a Musa vetat morit, amely ma már nincs meg a csomóban, de bizonyosan odatartozott hozzá. Megjegyezzük még, hogy az Első Darabba osztott Az én vagyonom eredetileg ugyancsak a Zöld Codex anyagához tartozott, ottani címe: A Poéta csak gyönyörködni szeret.

«[6] Csokonai Vitéz 1975, 219.

Felhasznált irodalom

Csokonai Vitéz Mihály (1975). Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Költemények. I. kiad. Szilágyi Ferenc (ed.). Budapest: Akadémiai.

Csokonai Vitéz Mihály (1988). Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Költemények. II. kiad. Szilágyi Ferenc (ed.). Budapest: Akadémiai.

Csokonai Vitéz Mihály (1992). Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Költemények. III. kiad. Szilágyi Ferenc (ed.). Budapest: Akadémiai.

Csokonai Vitéz Mihály (1990). Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Szépprózai művek. Debreczeni Attila (ed.). Budapest: Akadémiai.

Csokonai Vitéz Mihály (1999). Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Levelezés. Debreczeni Attila (ed.). Budapest: Akadémiai.

Csokonai Vitéz Mihály (2002a). Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Tanulmányok. Borbély Szilárd - Debreczeni Attila - Orosz Beáta (eds.). Budapest: Akadémiai.

Csokonai Vitéz Mihály (2002b). Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Feljegyzések. Borbély Szilárd - Debreczeni Attila - Orosz Beáta - Szép Beáta (eds.). Budapest: Akadémiai.

Kókay György (ed.) (1979). A magyar sajtó története I. (1705–1848). Budapest: Akadémiai.

Szauder József (1980). Az éj és a csillagok. Budapest: Akadémiai.

Szilágyi Márton (2008). Csokonai az 1796-os országgyűlésen. ItK 2008, pp. 515–532.

Szuromi Lajos (1964). Költői szándék és időrend a Diétai Magyar Múzsában. ItK 1964, pp. 288–297.

Vargha Balázs (1974). Csokonai verseinek első kiadásai. Budapest: Akadémiai. (a fakszimile kiadás melléklete)

„No ez már Cultura.” Csokonai és a kultúra diskurzusa [1]

LABÁDI GERGELY

„Úgy tekinteni a dolgokra, mintha először látnánk őket – módszer kérdése. […] A módszer lényege a felejtés: a szemlélődésből ki kell iktatnunk a megszokást, mindenféle tapasztalatot és ismeretet.” (Flusser 1996, 5) Nem kétséges persze, hogy csődöt fogunk mondani, ahogyan végső soron az antropológus számára is reménytelen vállalkozás a „bennszülöttek” szemszögéből tárgyalni megnyilatkozásaikat (Takáts 1999). E módszertani javaslatok lényege azonban nem a vállalkozás sikerén múlik – valójában felvetőik sem kételkednek a kudarcban –, a szándékos felejtés és az elidegenítés célja az, hogy megismerjük előítéleteinket, hogy rájöjjünk, valójában mit tudunk.

Irodalomtörténeti kontextusban talán némileg triviálisnak tekinthetők e módszertani javaslatok, ám érdemes felidézni őket, ha egy olyan szövegről kívánunk beszélni, amelyik 1799-ben született, és amelynek Cultura a címe (Csokonai 1978, 141-171). A probléma nagyon tömören – és némileg hevenyészve – a felvilágosodás máig élő öröksége, a kultúra két egymással nehezen, ha egyáltalán, összeegyeztethető jelentésaspektusa. Az egyik a tág, antropológiai aspektus, amely szerint a kultúra felöleli az ember minden tevékenységét. A másik, értékorientált aspektus szerint az ember leglényegibb jegye a tudományokra és szépművészetekre korlátozódó kultúra, amely révén az ember elérheti végső célját, az egyén és az egész emberiség tökéletesülését – és persze: hogy van egyáltalán valami célja. (Bujdosó 1988; Fisch 1992; Márkus 1992) A kultúra összetett fogalma nem pusztán a modernitás meghatározó jegye, hanem lényegét kifejező összetevője, olyannyira, hogy joggal nevezzük ma világunkat „a kultúra társadalmának” (Márkus 1992, 68).

A felvilágosodás örököseiként tehát érthető, ha magától értetődő Csokonai szövege: ez a jelenünk. A Cultura azonban sajátos státuszú szöveg, különleges, mert a kultúra fogalmának használata egyrészt egyáltalán nem magától értetődő 1799-ben (számos hasonló tartalmú fogalom állt Csokonai rendelkezésére, köztük a csínosodás, emberségesség, pallérozódás, udvariság [Labádi 2009]), másrészt 2012-ből visszatekintve címbe emelése és darabbeli használata nagyon is provokatív, hiszen már a ‘kultúra’ kifejezés első és utolsó felbukkanása is kihívó: „No ez már Cultura.” (Csokonai 1973, 144, 170)

Bármennyire is ismerősnek és magától értetődőnek tűnik a kultúra fogalma, valójában már a reflexió szükségességére figyelmeztet a felvilágosodás első paradigmatikus kísérlete a kultúra modern koncepciójának megfogalmazására, amelyik egyúttal rögtön a fogalom korlátait is jelezte. Az ítélőerő kritikája 83. paragrafusában Kant ugyanis úgy fogalmaz, hogy a kultúra, amely a természet végső célja az emberrel, csak gyengíteni képes „az érzéki vágyak zsarnokságát”, de nem tudja biztosítani, hogy biztosan a jót válasszuk, tehát az embert nem teszi erkölcsileg jobbá (Kant 2003, 351–356). A magas kultúra (a tudományok és a művészetek) normatív jelentősége annak ellenére kétséges, hogy az „emberi” lényegét és értelmét jelentik. Kant fogalmazza meg tehát először – így Márkus György – azt az általános tanácstalanságot, amelyet a modernitás embere, mi magunk, a saját kultúránkkal szemben érzünk (Márkus 1992, 76-81).

Valójában tehát nemcsak módszertanilag egyre problematikusabb kétszáz év távolából ismerősként tekinteni a 18–19. század fordulójára, hanem a felvilágosodás egyre rosszkedvűbb örököseiként egyre nehezebb is: nagyon idegen itt minden. E rosszkedvűség oka a kultúra fogalmának kétarcúságában rejlik, valamint abban, hogy a kultúra értékdimenziója a korábbiakban nem vált kétségessé, vagy legalábbis nyilvánosan nem vontuk kétségbe. Az előzőekben többször is idézett Márkus György a posztmodern kulturális eszményeit nevezi meg, mint amelyek egyértelműen jelzik a kultúra fogalmának és gyakorlatának feloldhatatlan ellentmondásait: így például az alkotásokat egyre inkább az esemény logikája határozza meg, ennek következtében megszűnik a tapasztalat folytonossága és közvetíthetősége; pusztán az alkotás anyagisága válik jelentéssé (Márkus 1992, 83–87). Baudrillard egy, magyarul az idézett Márkus-tanulmány kiadásával egy időben, nem sokkal a rendszerváltás után megjelent esszéjében a fogyasztói társadalom struktúráiban ismeri föl a kultúra végét, és nevezi meg helyettesét, az aktualitás és a szimuláció uralta „kulturális továbbképzés”-t (Baudrillard 1993).

Az előzőekben említett rosszkedvűség, úgy tűnik, mára elválaszthatatlan része lett a kultúráról szóló közbeszéd bármilyen formájának, a kultúra értékdimenziója egész egyszerűen illúziónak tűnik, még ha vágyott illúziónak is. Nagy Attila például 1997-ben a következő, a kontextus miatt kissé meghökkentő, de a kultúra értékdimenzióját erőteljesen kiemelő mondatot írta le a magyarországi olvasási és könyvtárhasználati szokások változását bemutató tanulmányában: „Egyetlen példával hadd érzékeltessem a »belső iránytűk«, a kultúra által meghatározott normarendszer jelenlegi zavarodott, instabil állapotát. A megkérdezetteknek mindössze 10%-a állította azt, hogy »erősen kötődik valamelyik párthoz és mindkét parlamenti választáson 1990-ben és 1994-ben ugyanarra a pártra szavazott.«” (Nagy 1997) Nagyhoz hasonlóan értelmezi a kultúrát Gereben Ferenc is egy 2002-es, immár az ezredforduló olvasáskultúrájáról szóló tanulmányában. Az olvasáskultúra változásait vizsgálva ő sem rejti el értékítéleteit, a legkedvesebb írók listájának változását, vagy ahogy ő nevezi, „kommercializálódását” például így kommentálja: „manapság az olvasóknak már kevésbé akadnak »belülről vezérlő« kedvencei, és helyükbe egyre inkább a tömegkultúra divatsztárjai lépnek” (Gereben 2002, 69). A tanulmányban Gereben azonban maga is reflektál előfeltevéseire, így például megtudjuk, hogy kutatócsoportja 1980-as évekbeli meggyőződése szerint az olvasáskultúra hanyatlását a demokrácia állítja meg, mert „»a demokrácia olvastat«” (Gereben 2002, 61). Csalódniuk kellett, ismeri be. A kultúra új világának bemutatásakor azonban Gereben maga is tesz egy érdekes megjegyzést a „belülről vezérlő” kedvencekről: „A különböző diktatúrák korszakai után eljött végre a szabadság hona, amelyet a társadalom zöme – legalábbis egyelőre – arra használ, hogy a kulturális választékból azt válassza ki, ami talmi, és azt mellőzze, amit a XX. századi értelmiségi közmegegyezés esztétikai-kulturális értéknek tekintett.” (Gereben 2002, 68) Láthatjuk, hogy Gereben is a kultúra értékdimenzióját működteti elemzésében, ám a morális pánik hatására egyszerűen nem veszi észre az értelmezés ellentmondását. Tudniillik, hogy egy meglehetősen szűk csoportízlést tekint általános társadalmi normának, ráadásul e csoportízlést az ész szabad választásaként mutatja be („belső iránytűk”, „belülről vezérlő kedvencek”). A kultúráról való beszéd így hasonlóvá válik a „rossz könyvek”-ről, illetve általában a szennykultúráról folytatott több évszázados, apokaliptikus paradigmához: az emberek nem olvasnak, vagy ha igen, nem azt, és nem úgy, ahogyan azt az írástudók szeretnék (Schenda 1977, 93-107; Eco 1994, 17-35).

Azonban igazságtalan volna csak az értelmiségi közbeszédet vizsgálni, hiszen a populáris kultúrában is megfigyelhető a kultúra fogalma kapcsán egyfajta rosszkedvű üresség, vagy talán pontosabb: a kultúra értékdimenziójának nyílt provokációja. Ennek az egyik – magyar közegben nyelvi megoldásában is eléggé meghatározó – példája egy 2000-ben leforgatott és még abban az évben Magyarországon is forgalmazott film, a Road Trip (Road Trip, 2000). A film a road movie-t a koleszos bulifilmek hagyományával ötvözi, négy srácról szól, akik 1800 mérföldet autóznak azért, hogy megelőzzenek egy postán véletlenül elküldött amatőr szexkazettát… A magyar kereskedelmi csatornákon az elmúlt években többször leadott filmről van szó, amelynek a magyar forgalmazásban Cool túra a címe. A magyar cím abban az értelemben alighanem találó, hogy a road trip mint sajátos utazási forma mögött álló világnézet és világtapasztalat a kerouaci Útonra utal vissza, tehát az eredeti cím az eredeti kontextusban szintén „szentségtörő”. A meglepő azonban, hogy ez a fordítói és tipográfiai megoldás azóta a magyar közegben – mondjuk így – kevésbé motivált helyeken is megjelenik. Például egy kulturális és turisztikai honlap címe: www.kul-tura.hu (Faragó – Horváth – Szigethy 2003); a Magyar Televízió utazási magazinja Kul-túra 2011 címen fut (Kul-túra, 2011); néhány évvel ezelőtt pedig „KUL-Túra Élmény” címen hirdették meg az Oktatási és Kulturális Minisztérium egyik pályázatát, amelyet „a közgyűjteményekben őrzött tudásanyag”-on alapuló „élményszerű kulturális programok szervezésére” írtak ki (KUL-Túra Élmény, 2009).

Bármennyire is provokatívnak tűnik ma megformálása miatt a Cultura fogalmi tétje, a darab keletkezés- és fogadtatástörténete, el kell ismerni, egyáltalán nem utal e tét jelentőségére. A rendelkezésünkre álló szöveg, amint azt Szilágyi Ferenc meggyőzően igazolja, tulajdonképpen rögtönzés eredménye: Csokonai egy 1794 táján elkészült Terentius-átdolgozását, a csak felsorolásokból ismert Patvarszkit használta fel 1799-ben az iskolai színjáték elkészítésekor (Szilágyi 1981). Az átalakítás során mind a csurgói diákok adottságait (hányan vannak, mihez értenek), mind a somogyi közeg sajátosságait figyelembe vette (tájszavak, valamint tárgyi és személyi vonatkozások terén). Ez utóbbi egyébként olyannyira magától értetődőnek tűnik a szakirodalomban, hogy a kritikai kiadás is probléma nélkül elfogadja az előadáson megjelent Nagyváthy János és Tisztes alakjának azonosítását, egy helyütt még a helyszínt is „Tisztes-Nagyváthy kastélya”-ként emlegeti (Csokonai 1978, 321). Az átalakítás bizonyosan rövid idő alatt készült, hiszen Csokonai csak 1799 májusában kezdett el tanítani, de a darabot már július 12-én bemutatták. A szöveg elkészülése idején ráadásul Csokonai beteg volt, a források szerint az ágyából diktálta a Culturát (Csokonai 1978, 313). A keletkezés körülményeit ismerve az nem meglepő, hogy a darabnak nem maradt fenn szerzői kézirata, de az adatok alapján Csokonai maga nem becsülhette valami sokra, mivel később sem tartja számon, azaz nemcsak autográfja nincs, de még levelezésében, szövegjegyzékeiben sem bukkan föl.

A Cultura 1799. július 12-i, korabeli egyetlen előadása az iskola alapítója szerint ugyan sikeres volt, tetszett a közönségnek is, de a darab a korszakban az egyik betétjelenet miatt lett nevezetes, Festetics György a csurgói gimnázium patrónusa-alapítója politikai okokból neheztelt a Rákóczi-nóta előadása miatt. Ez ugyan, amint azt Szilágyi Márton legújabb Csokonai-életrajza meggyőzően állítja (Szilágyi 2010, 184-191), semmiféle hatással nem volt Csokonai csurgói helyzetére, vagy akár a Karnyónéra. Az előadás kisebb botránya azonban az utóéletet mégis jelentősen befolyásolta, mivel a darabot a betétjelenet kulcsszereplője nyomán a kézirat hiányában – jóllehet tudják, hogy nem ez az igazi cím – Pofókként emlegették, így hivatkozik rá Domby Márton és így Gaál László is (Domby 1955, 69; Gaál 1960, 437-438), és mire a darab a 20. század elején megjelent, a Pofók cím a Csokonai-irodalomban is meghonosodott. A címváltozat annyiban jelentős, hogy a darab értelmezéstörténetének egyik sajátosságára, az erősen változó szereplőhierarchiára irányítja a figyelmet, ami a kultúra problematikája szempontjából is az egyik kulcskérdés, hiszen a szöveg „elvileg és kimondottan a kultúrára nézve nem fogalmaz sohasem” (Debreczeni 1997, 145), azaz csak a szereplőkön keresztül ragadható meg kultúra-koncepciója.

A darab egy kastélyban játszódik, és a fő cselekményszál egy szerelmi konfliktus a kastély ura (Tisztes), lánya (Petronella) és a kérők (Lehelfi, Szászlaki) között. A másik cselekményszál valójában csak életképek össze nem függő sora, amelyekben a kastély kiszolgálói szerepelnek: Pofók az udvari gazda és Kanakuz a béres konfliktusba kerülnek a betérő zsibárus zsidóval, Ábrahámmal, látunk egy kanásztáncot és a Rákóczi-nótát is eléneklik a színen, megpróbálnak beszédbe elegyedni Szászlaki szolgájával, és kísérletet tesznek a külföldieskedő Szászlaki gesztusainak értelmezésére is. A kultúra fogalma felől nézve kétségtelenül a két világ között közvetítő Firkász, a kastély urának „secretariussa” a főszereplő, ő jelenti az összekötő kapcsot, ő az, aki mindkét világban aktív, és ami jelen tanulmány felől nézve a legfontosabb, ő használja a legtöbbször a „Cultura” kifejezést, és mindkét világban használja.

Mindezek után már a szakirodalom jelentősebb darabjainak áttanulmányozása is azzal a kissé meglepő tanulsággal zárul, hogy a szereplőhierarchiát egyáltalán nem Firkász uralja, még ha az egyes elemzésekben a kultúra fogalma a középpontban is áll. Horváth János például a „cultura” fogalmához köti a szereplőket, s szerinte a tízszereplős darabban hat szintet lehet elkülöníteni, a németes gavallértól és a „durva népfi”-től kezdve a diákizáló prókátoron át a művelt és hagyományőrző magyar úrig. Az ideált szerinte Lehelfi és Petronella képviselik (Horváth 1936, 68-69). A kritikai kiadást jegyző Pukánszkyné Kádár Jolán azzal ugyan egyetért, hogy a darabban valamiféle „cultura” szerinti osztályozás figyelhető meg, ezt azonban ironikusan kezeli. Ő úgy értelmezi a darabot, mint amely kifejezetten „a jogászi latint figurázza ki”, azaz a „cultura” Firkász által történő emlegetése tulajdonképpen merő vicc, Firkász komikus alak: „Firkász úgy, mint hajdan Tempefői, »cultura« szerint osztályozza az embereket. De míg ott [Csokonai] hősével érzett, most már megmosolyogja hajdani gyermeteg önmagát. Most már tudja, nagyon is tudja, hogy az élet szempontjai egészen mások az emberek értékelésében.” (Csokonai 1978, 321) Pukánszkyné értelmezésének központi figurája ennek megfelelően nem Firkász, hanem a Nagyváthy Jánossal azonosított Tisztes, a művelt magyar, aki műveltségét a közösség érdekében a gyakorlatban is kamatoztatja. Bécsy Tamás a hierarchia csúcsára nem egy szereplőt, hanem egy szereplőhármast állít: Tisztes, Lehelfi és Petronella a kulcsszereplők ebben a középpontos drámában, amelyben a középpontot a kultúra fogalma jelenti, azaz az ő magatartásuk alakítja ki a kultúra tartalmát (Bécsy 1980, 74-84). Bécsyhez hasonlóan jelöli ki Nagy Imre 2007-es tanulmánya a központi figurákat. A darab iskolai előadásának körülményeiből és céljából kiinduló értelmezése azonban e hármasból kiemeli Petronellát: „A Cultura expozíciójának a kultúra mibenlétével kapcsolatos három kérdése a bonyodalom gerincét alkotó központi »leckét« készíti elő, amelynek vizsgaszituációja során az aposztrofált nézőnek s a Puer-szerepben őt képviselő Petronellának a Tisztes-ház szcenikai terében – mint a műveltség spirituális rostjaiból szőtt dramaturgiai szférában – választania kell a felkínált lehetőségek közül.” (Nagy 2007, 251)

Érdekes, hogy a szakirodalom Gaál László régóta ismert, és a csurgói évek kapcsán sokat idézett visszaemlékezéseit a szereplőhierarchia és a darab értelmezése szempontjából egyáltalán nem aknázta ki. Gaál ugyanis egyértelműen jelzi a darab tétjét, és ennek megfelelően jelöli ki hiányos emlékezete a főbb szereplőket. Amikor ugyanis azt állítja, hogy a színjáték a nevelésről és a nemzetiségről szólt, akkor konkrét példákat is említ: a darab célját tekintve közömbös szereplőnek tartja Ábrahámot, a zsidót, a neveletlen nemzetiség képviselőiként pedig Pofókot és Kanakuzt nevezi meg. „A neveltebb személyt egy kis asszony, és ifjú képezték leginkább, ez hegedűn is játszott, (Mikolai nevű tanuló) amaz Cláviron és mellette énekelt (ezt Ágoston János tanuló adta)” (Gaál 1960, 438). A „Mikolai nevű tanuló” azonban nem Lehelfit játszotta, mint amit a Petronellára történő utalás valószínűsítene, hanem Firkászt (Csokonai 1978, 142), s hogy Gaál nem pusztán rosszul emlékezett azt a hegedülésre történő utalás valószínűsíti, hiszen az előadáson nem Gaál Antalnak, László Lehelfit adó idősebb testvérének, hanem Firkásznak kellett hegedülnie (Csokonai 1978, 159-161). Firkász szerepének középpontba állítása a szakirodalomban egyedül Szilágyi Ferencnél történik meg, ő ezzel érvel amellett, hogy a Cultura az 1790-es évek első felében nagy valószínűséggel teljesen elkészült Patvarszki átdolgozása révén született. A filológiai szempontok mellett a Cultura dramaturgiájából vett érve Szilágyinak, hogy Firkász prezentálja a kultúra problematikáját a darabban, és ő köti össze a darab legvégén a szerelmi szálat és a kultúra fogalmát is (Szilágyi 1981, 544-547). Szilágyi bár Firkász kapcsán hangsúlyozza a kultúra problematikáját, meglepő módon azzal már nem foglalkozik, hogy miként is kellene ezt a fogalmat érteni – egyáltalán, miféle problematikája van a kultúrának 1799-ben.

Firkász mellőzése ellenére természetesen a kultúráról nagyon is sok szó esik az elemzésekben. Alapvetően két irányt különíthetünk el a Tempefőihez való viszony alapján: Horváth és Pukánszkyné úgy látja, hogy a darab lényegében a Tempefői életszerűbb folytatása – ennek legmeghökkentőbb megfogalmazása, amikor a kritikai kiadás jegyzetei úgy fogalmaznak, hogy valójában a Tempefőit kellene Cultura címen emlegetni, mert „annak még inkább ez a fő problémája” (Csokonai 1978, 322). Ennek ellenére, mint korábban említettem, Pukánszkyné szerint is a Nagyváthyval azonosított Tisztes a darab központi figurája, ennélfogva kultúrafogalma egy olyan gyakorlatias jellegű műveltséget takar, amely műveltséget birtokosa a közösség szolgálatába állít. A probléma ezzel az értelmezéssel azonban az, hogy bár Nagyváthyval kapcsolatban mindez igaz lehet, de Tisztes kapcsán egyszerűen semmi sem utal arra a darabban, hogy a közösség javára tevékenykedne – bár kétségtelen vannak selyemhernyói, kétségtelenül figyelmes-gondos gazda, de hogy ebből a közösségre mi háramlik, nem derül ki. A kultúrának ugyanilyen felfogása jelenik meg néhány évvel később Bécsy Tamás értelmezésében is, amikor azt állítja, hogy a darabbeli „kultúra […] egyenlő azzal az emberi magatartással és cselekvéssel, amely a társadalom szűkebb körében és az otthoni környezetben aktív cselekvésekben, de úgy nyilvánul meg, hogy a közügyeket sem hanyagolja el”, tehát „azonos a felvilágosodás hasznos és tevékeny emberének tulajdonságaival, magatartásával” (Bécsy 1980, 75). Bécsy ugyan azt ígéri, hogy a darab szövegére támaszkodva beszél a kultúráról, mindazonáltal egyrészt módszertanilag is kétséges a cultura főnév és a cultus és culta melléknevek összemosása, másrészt nagyon hamar maga is normatívan, nem-történetiként kezdi használni a fogalmat, amikor tulajdonképpen számon kér. Azt állítja ugyanis, hogy a középponttá tett kultúra kapcsán „nem kerülnek elő a korabeli összes, fontos és lehetséges viszonyok; és azok, amelyeket Csokonai bemutat, nem elég mélyek és gyakran azonos jellegűek” (Bécsy 1980, 76). Bécsy hiányolja például a közéleti szereppel való foglalkozást, valamint a költészet (illetve általában véve a művészet) szerepének-lehetőségeinek ábrázolását, továbbá nem elégedett az ének és a tánc funkciójának bemutatásával sem, mivel csak járulékos elemként tűnnek föl.

Az előzőekkel ellentétben Debreczeni Attila és Nagy Imre azt hangsúlyozzák, hogy minden rokon vonás és közös forrásvidék ellenére, a Cultura kultúrafelfogása jelentősen megváltozott a Tempefőihez képest Az új koncepció egyrészt gyakorlatiasabb a Tempefői világában megjelenőhöz képest – ennyiben tehát Pukánszkynéhoz és Bécsyhez csatlakoznak –, másrészt viszont lényeges eleme, hogy az alapvető ellentét immár nem a művelt és műveletlen között, mint a Tempefőiben, hanem a hazai hagyományokat ápoló és az idegen hagyományokat követő műveltség között húzódik. Azt állítják tehát, hogy lényegében a kultúra nemzeti jellegének meghatározása lett a tét, nem pedig egyetemes jellege és célzata (Debreczeni 1997, 139-146; Nagy, 2007). Új elem 1799-ben, állítják, hogy a kultúra és a természet fogalma összekapcsolódik; valamint hangsúlyossá válik toleráns jellege. Nagy elemzésében a korábban ismertetett kultúrafogalmakhoz képest még azt is hangsúlyozza, hogy tulajdonképpen nem érdemes fokozatokról beszélni, mivel a kastélybeli szereplők együttesen – tehát csak Szászlakit és szolgáját kizárva – jelenítik meg a kultúra darabbeli fogalmát, azaz a kultúra veszít arisztokratikusságából (Nagy 2007, 255).

A szakirodalom elemzését két irányba lehet bővíteni. Egyik a Cultura újszerű fogalomhasználatához kapcsolódik. A darabban döntően egyetlen szereplőhöz, Firkászhoz kapcsolódik a „cultura” kifejezés használata. A többiek ezzel szemben döntően a Tempefői szövegéhez hasonlóan a csínosodás, kipallérozódás, mivelődés, finomodás főneveket, valamint – ez viszont új – a cultus, culta mellékneveket használják, amikor egy-egy személy egyéni képességeit, illetve társadalmi (a darabban természetiként értelmezett) kötelességeinek való megfelelését fejezik ki. Az, hogy mennyire újszerű Firkász fogalomhasználata, ha nem is perdöntő módon, de jelzik az egykorú szótára anyagai, amennyiben a kultúra fogalmának keretfeltételéről, a megnevezhetőségről elég sokat elárulnak.

Pápai Páriz Ferencnek a 18. század folyamán többször kiadott, átdolgozott munkájában, a Dictionarium latino-hungaricumban egyáltalán nem történt semmiféle változás a cultura és szűkebb szócsaládjának (cultio, cultor, cultus) magyarázatában. Tehát az 1707-ben megjelenteket nyomták újra 1708-ban, 1767-ben, 1782-ben és 1801-ben is. E szótár a ‘cultura’ meglehetősen szűk használatáról tanúskodik, mindössze a „művelés, tisztelés” jelentést adja meg, példamondatai pedig még tovább szűkítik az értelmezést: „Cultura vitium” és „Cultura potentis amici”, azaz a „szőlőművelés”, illetve a „rangos barátok tisztelete” kifejezésekkel magyaráz. A ‘cultura’ szócikknél lényegesen terjedelmesebb azonban a ‘cultus’ főnévé. Ez annyiban nem meglepő, hogy a klasszikus latinitásban a két kifejezés egymás szinonimája volt, így például a kultúra fogalmának újkori történetében is kulcsszerepet kapó cicerói ‘cultura animi’ helyett az antikvitásban gyakoribb a ‘cultus animi’ vagy például a ‘cultus sapientiae’, ‘cultus philosophiae’ alakok használata (Fisch 1992, 683-688). Pápai Páriz szótárában is a ‘cultus’ szócikknél olvasható a ‘cultus animi’ „Elmének tudománnyal ékesítése” értelemben, a melléknévi alaknál pedig a ‘cultus animus’ jelentése „Tudós” (Pápai Páriz 1801, 176). Mindazonáltal a szótár kilenc példájából a ‘cultus animi’ csak a nyolcadik helyen szerepel, nem csak a vallásos jelentést bemutató példák, de még a különböző öltözetekkel kapcsolatos kifejezések is megelőzik. A szótár példái persze nem feltétlenül fontossági vagy gyakorisági sorrendben jelennek meg, az azonban ettől függetlenül is kétségtelen, hogy Pápai Páriz egyik kiadásában sincs jelen például a kultúra modern fogalmának tárgyiasító aspektusa, azaz a ‘cultus’ vagy a ‘cultura’ nem öleli föl még mindazon művek összességét, amelyek létrehozása és használata az emberiség kulturális nevelődését segíti elő. A ‘cultus animus’ és a ‘cultus animi’ sokkal inkább az egyéni készségek és képességek esetleges, bár társadalmilag elismert kiművelését jelentik. A később a kultúrához kapcsolódó tárgyiasító aspektushoz a szótár felsorolt kiadásaiban a ‘humanitas’ fogalmánál kerül legközelebb, ahol az egyik példamondat szerint „A’ Deáki tudományok emberségnek gyakorlásának mondatnak” (Pápai Páriz 1801, 308).

Mindezek fényében érdemes továbbgondolni Debreczeni és Nagy felvetéseit: a fogalom korábbiakban vázolt jelentésaspektusai felől nézve azért érdekes Firkász fellépése, mert a darab elején a ház urának, lányának és a leány kérőjének jellemzésekor a ‘cultura’ eredeti jelentéskörét (a ‘cultura agri’ a föld művelését jelenti) az emberség, a természeti és társadalmi kötelességek betöltésének fogalmává avatja, a „hogyan éljünk? mit olvassunk? miként, s honnét merítsük ismereteinket?” kérdéseire adott válasszá (Nagy 2007, 244). Az újradefiniálás ráadásul messzemenően motivált, hiszen a metaforikus szóhasználattól elszakadva az elme és a családi gazdaság művelése az antik komikus hagyomány vidéki bugrisából (agroikosz) emberi ideált farag – és amint arra Nagy emlékeztet, Szászlakin és szolgáján kívül mindenki a kastély, azaz a családi gazdaság terébe tartozik (Nagy 2007, 255). A Cultura kultúrafogalma tehát annyiban modern, amennyiben felöleli a fogalomnak mind a szűkebb értékorientált aspektusát („Ó, […] kedves Úr, most is szeretnék komédiába lenni, mert a játékok a szívet jobbá, az elmét nemesebbé s a gusztust finumabbá teszik, ezt én mind csupa olvasás közben is érzem.” [Csokonai 1978, 145]), mind a tág, antropológiai aspektusát (amelybe mindenféle emberi tevékenység beletartozik, Kanakuz kanásztáncától a selyemhernyó tenyésztésen, klavírozáson át addig a döntésig, hogy Petronella majd maga fogja szoptatni gyermekét).

Mindazonáltal hibáznánk, ha nem vennénk észre, hogy a szöveg ezt a jól formált képet valójában nem teljesen támasztja alá – ez a másik irány, amelyet szükséges a szakirodalom ellenében is követni, még ha eleinte érthető is a kritikai kiadásban olvasható minősítés Firkászról. Hiszen a zárlatban a következő, nehezen komolyan vehető érveléssel foglalja össze a darabot: „No csak denique, mind addig addig, hogy az Isten csakugyan összeconiugálta őket. – Kár is lett volna másképpen esni a manipulationak, mert pro 1mo a Doncella Kis Asszony igen culta, pro 2o a Dominus Spectabilis is igen cultus ember, pro 3o Lehelfi Ur is igen tudja, mi a valoságos cultura és ő a’ Kis Asszonnyal is mindég tisztességesen és moraliter conversalodott, még is megnyerte szerelmét nagyra nem héjazott, és még is el érte a’ legnagyobb boldogságot, hüségének itt a’ Szép bére. – Vivat Tehát Lehelfi úr! No ez már Cultura.” (Csokonai 1978, 170) Ma egész egyszerűen nehéz komolyan kezelni a kultúra fogalmát akkor, ha így használják. Ha viszont így van, akkor a kultúra darabbeli fogalmáról mondottak is problémássá válnak: állítólagos demokratizmusát már az a tény is gyengíti, hogy az iskolai elöljárók úgy látták, hogy azt a jelenetet, amelyben a Rákóczi-nóta előadatott, szatirikus célzattal illesztette Csokonai a darabba (Firkász egyébként eleve azzal biztatja Pofókot, hogy csak „sub rosa az udvaron” kell énekelni [Csokonai 1978, 154]). Ha közelebbről megvizsgáljuk a szöveget, akkor azonban olyan további momentumokkal is találkozunk, amelyek a szakirodalom kultúraértelmezését megkérdőjelezik: az egyik a kultúra, öltözet és nemzetkarakterológia összefüggéséről, a másik a kultúra felvilágosult toleranciájáról tett kijelentés.

A második felvonás második jelenetében Pofók, az udvari gazda és Firkász megpróbálják a Szászlaki-jelenséget értelmezni: tudniillik, hogy egy magyar ember külföldi divatot követ, külföldi módjára beszéli a magyart. A kultúrafogalom szempontjából azért érdekes a helyzet, mert Firkász a jelenet nyitányában egyértelműen „cultus ember”-nek nevezi Szászlakit. Pofók, aki addig azt hitte, Szászlaki német, vitába száll vele, nem tartja elfogadhatónak, hogy valaki magyar létére ne magyarként viselkedjen és beszéljen. Mire Firkász riposztozik: „No de, audiat, ezt kell ám consideratióba venni, hogy 1mo az az úr Németországon lakott cultura kedvéért, 2o magát az itthon cultiváltaktol azáltal meg akarja distingválni, 3o több tudomány van a bodros tászliba, mint a magyar ingbe, a kurta magyar haj tökfejet mutat, de ha exotica parókát teszünk rá, az együgyűek káptalannak gondolják, a magyar mente alig reprezentál egyebet egy kis Verbőtzinél, és Husztinál, hanem a frakk involválja a históriai tudományt mind, a francia kaput az Természetnek egész búvári esmeretét, az anglus iberokk, ha szárközepig ér, minden kigondolható filozófiát, a legmélyebb matézist; ha földig ér a leghomályosabb régiségek esmeretét; és kivált, ha nem a szélire vannak rakva a gombok, Newton vagy Nyúton, Helvetius, sőt maga Kant látszik az ember előtt állani.” (Csokonai 1978, 152)

A szakirodalomban a jelenet értelmezésekor némi zavar érezhető. Ha ugyanis ezt a helyet egyenesben olvassuk, akkor nem lehet mit kezdeni azzal, hogy Firkász Szászlaki mellett „cultus ember”-nek nevezi mind Tisztest, mind Lehelfit, mind pedig „cultá”-nak Petronellát, azaz a darab korábbiakban vázolt értékorientált kultúrakoncepciói megbillennek. A kritikai kiadás megoldása a problémára az, hogy nem idézi Firkász első két pontját, a harmadikat pedig a korabeli közvélekedésként értelmezi, egyébként pedig az egész jelenetben Pofókot tartja eszmei szócsőnek, azaz az ő nézeteit minősíti haladónak (Csokonai 1978, 322). Ezzel ugyan elhárul a fenyegetés, de maga a probléma nem szűnt meg. Bécsy Tamás, majd legutóbb Nagy Imre egészen más megoldást választott e zavar leküzdésére. Ők ironikusnak minősítik Firkász szavait, Pofókot pedig úgy állítják be, mint aki nem értette meg az iróniát: „Firkász [Szászlakyt] »cultus embernek« nevez[i]. Pofók replikázik, mire Firkász úgy dicséri Szászlakyt, hogy az a legnagyobb megvetést rejti magában. A szövegben rejlő gúnyt Pofók nem veszi észre. Amikor elmondja saját véleményét, ugyanazt mondja, mint Firkász: ne a külső ruha alapján ítélkezzenek, ne ez legyen a választó érték és értéktelenség között.” (Bécsy 1980, 77; L. Nagy 2007, 263) Bécsy és Nagy azonban arról már nem ad számot, hogy Firkász először miért nevezi „cultus ember”-nek Szászlakyt, hiszen ekkor semmi sem indokolná az iróniát, ráadásul Pofók ekkor még német embernek hiszi Szászlakyt, ráadásul ez az értelmezés nem ad számot Firkász első és második pontjáról sem.

A Cultura szövegéből választott második példa pedig még az előzőnél is egyértelműbbnek tűnik: Pofók tétlenül szemléli, hogy Kanakuz elkezdi verni Ábrahámot, a lármára odaérkezik Firkász, rendet tesz, leszidja az udvari gazdát és a bérest is. Firkász nézete szerint ugyanis valaki nemzetéért, vallásáért gyalázni-verni „intoleráns bigottság és az egyik sem cultura” (Csokonai 1973, 150). A szakirodalom rendre kitér e jelenetre, és azt állítja, hogy a darab kultúrafogalma alapvetően toleráns. Ezt hangsúlyozza a kritikai kiadás – igaz, egy másik jelenetre hivatkozva –, ezt Szilágyi Ferenc és Debreczeni Attila is (Szilágyi 1981, 544-545; Debreczeni 1997, 145). Az, hogy Firkász tette és sajátos definíciója Nagyváthy konkrét elképzeléseinek vagy a korszellemnek a hatása-e, abban már eltérnek a vélemények. Ez az értelmezés azonban csak úgy lehetséges, hogy nem a teljes érvelést nézik. Firkász ugyanis egy hármas érvrendszerre támaszkodva védelmezi Ábrahámot: „Denique most megmondom pro 1mo a zsidót senki többet ne merje bántani; mert a földesúrnak szükséges a zsidó, annak a kedvéért a magyar jobbágyot is kiveri a házból, mint régen az izraeliták kedvéért kipusztíttattak a cananeusok; pro 2o a zsidót s mást akárkit is nemzetéért gyűlölni grob magyarság; ugyanezt pedig a vallásért cselekedni intoleráns bigottság és az egyik sem cultura; pro 3o ki szedne majd rongyos mentét, nyúlbőrt, ringyet-rongyot, kócot, kendert s a többit, ha ez a nékünk elmúlhatatlanul szükséges ez izraelitaság nem szedne. Denique most menjen el Kend, Ábrahám, vigye el kend a nyúlbőrt is egy pénz nélkül. Igaz, hát a pipám hol van?” (Csokonai 1978, 150) A jelenet kapcsán egyedül Bécsy Tamás tesz egy kiegészítő megjegyzést arról, hogy itt nem pusztán a felvilágosult tolerancia beszél, hanem „a nemesek gazdasági haszna” és Firkász „korruptsága” (Bécsy 1980, 75). E korruptság egyébként nem alkalmi, azaz nemcsak az itt emlegetett pipáról szól, mivel egy későbbi, a Gaál által emlegetett hegedűs jelenetből, megtudjuk, hogy Firkász és Ábrahám kölcsönös „segítségnyújtása” régebbi időkre nyúlik vissza: „Servus, Ábrahám, köszönöm, máskor is csak szóljon Ked, mindenbe szívesen szolgálok. Látja Kend, mikor én a Kend arendáját írtam is, akkor is basa dohánt szíttam én, sok basa dohánt felszínak az urak míg a szegények felsegéllésében fáradoznak. – Kávé nélkül igazságot se lehet tenni. Van-é most Kendnek kávéja?” (Csokonai 1978, 160)

A jelenetek kapcsán én inkább arra hajlok, hogy egyik esetben sincs szó iróniáról – még ha tudom is, hogy az iróniának nincs nyelvi jele –, azaz úgy gondolom, hogy Firkász végig komolyan-egyenesben beszél. A darab szereplői ugyanis egyáltalán nem reflektálnak saját cselekedeteikre, illetve az általuk elmondottakra. Például amikor Firkász „sub rosa az udvaron” mondatja el a Rákóczi-nótát, akkor a jelenet csak a nézők számára képződött meg szatíraként – erről a Festetics-levél tanúskodik –, nem a benne résztvevők figurák számára. Valójában persze közömbös, hogy a szöveg ironizál-e vagy sem, mivel mindkét esetben igaz, hogy a jelenetek a befogadó számára ironizálják a kultúra fogalmát, azaz nem lehet egységesen és értékfogalomként használni, mint ahogy azt a darab kapcsán részben a szakirodalom nyomán, részben pedig azt kiegészítve a korábbiakban magam is tettem. Jól látható, hogy a szakirodalom kultúrakoncepciói valójában olyan konstrukciók, amelyek csak abban az esetben alkothatók meg, ha a szöveg egy-egy részétől látványosan nem vesszük figyelembe. Úgy gondolom azonban, hogy a kultúrafogalom ironizálásból nem következik e fogalom komolytalanná válása, leértékelődése, ahhoz a fogalmi és nyelvhasználati tét túlságosan szembeötlő: a kultúra kifejezést a Csokonai életmű e darabon kívül gyakorlatilag nem használja, mindössze négyszer (!) fordul elő. Ha viszont valódi téttel bír a darab fogalomhasználata, akkor termékenyebb nem a „vagy-vagy”, hanem az „és” logikájának működését feltételezni a szövegben: ha van annak valami jelképes jelentősége, hogy Firkász Kantot is emlegeti a darabban, akkor az leginkább az lehet, hogy a darab annak a kanti felismerésnek a költői feldolgozása, amely szerint a kultúra lehetőségei végső soron korlátozottak.

A kultúra kifejezést természetesen mások is használták már Csokonai előtt úgy, hogy a korabeli fogalmi változásokat nagy valószínűséggel érzékelik – mint például a Culturában is emlegetett Uránia záró esszéjében Kármán József –, ám tudomásom szerint Csokonai az, aki ha nem is egy értekezés keretei között, de megpróbál szembenézni a fogalom potenciáljával. Éppen ezért sokatmondó, hogy Csokonai életében – amint az imént jeleztem – a kultúra kifejezés használata e darabon kívül meglehetősen ritka, mindössze néhány további előfordulást lehet regisztrálni, ami egyúttal arra is utal, hogy a ‘cultura’ emlegetése 1799-ben Csurgón talán valamiféle helyi aktualitással is bírt Csokonai számára. A Cultura kivételével a ‘cultura’ kifejezés (és szócsaládjának) megjelenése az életmű magyar nyelvű anyagában egyetlen korai kivételtől eltekintve mind 1803 elején születtek: a Dayka-verseire írott recenzió egyik helyéről, a Dorottya előszaváról és az Amaryllis című idillről van szó. Sem a korai Pálóczi Horváth Ádámhoz írott vers, sem a recenzió, sem a Dorottya-előszó nem jelzi, hogy fogalmi tétje volna a kifejezés használatának. A Vitéz Imréhez című Dayka-vers kapcsán a művelt és a barbár világok ellentétének antikvitásig visszanyúló hagyományára utal e kifejezés fosztóképzős alakjával: „Közönséges dolog volt eleitől fogva a kedvezőbb clima alatt lakó, s annálfogva nagyobb pallérozásra juthatott nemzeteknél, hogy a más nemzetek barbarusabb voltát, azoknak tartományának természetével egybekötötték. […] Az olaszoknál (értem az újakat) az oltramontano név, a franciáknál minden, ami a St. Honoré és St. Germain hóstádokon kivűl van, s a többi? – culturálatlanságot jelent.” (Csokonai 2002a, 64) A párizsi külvárosok emlegetése a fogalom érvényességét tekintve persze akár ironikusan is értelmezhető, mindazonáltal az antik hagyomány nyomán Csokonai itt a művelt elitek öntudataként, az ismerős–idegen ellentétpárt hozza játékba (Fisch 1992, 683).

Hasonlóan kissé ironikus kontextusban jelenik meg a fogalom a Dorottya előszavában, ahol a beszélő arról elmélkedik, hogy mit fognak tenni a vén- és az ifjú leányok a szöveg olvastán: rohannak a tükörhöz: „s mit látnak? amaz elsáppadva kuncsorog emennek liliomiért s rózsáiért. Te szegény Tűkör! és te könyörűlő Toilette! – Semmi: ez mindennapi dolog, az illyen a’ boldog Culturához tartozik, és a’ Világ magától megy.” (Csokonai 2002a, 76) A kontextus ironikus ugyan, viszont feltűnő a jelzőhasználat, hiszen a „boldog” nyilván nem az emberiség sajátos hivatásaként felfogott, ‘humanitas’ jelentésű „wahre Kultur” megfelelőjét fejezi ki (Fisch 1992, 710-711). Azaz a „boldog Cultura” emlegetése sokkal inkább a tágabb jelentésre utal, a „Tűkör” és a „Toilette” az ember alkotta anyagi világ, a civilizáció fogalmát hívja elő.

Az előzőekkel ellentétben az Amaryllis szövegében nagy valószínűséggel azonosítható a forrás, és úgy gondolom, hogy ennek révén a korábbiakhoz képest fogalmilag is pontosabban megragadható a ‘cultura’ tartalma: „A’ lázzadó érzések és indúlatok vagy a’ barbarismusnak következései, vagy a’ luxusnak. A’ Természetben, és a’ szelíd érzésben való gyönyörködés a’ józan culturának jelensége! – A’ ki egy éneklő madarat, egy kinyílt virágot, vagy egy ártatlan és szép gyermeket lát, és ezekre a’ szívét repesésben érezi, abban az Emberiség is ki van már fejtve, el sints temetve. – Illyen Character kell arra, hogy valaki kedvelhesse az Idylliumot.” (Csokonai 1990, 170) A részlet Schiller A naiv és a szentimentális költészetről című tanulmány ismeretét valószínűsíti: egyrészt a tanulmány elején olvasható felsorolás („…a növényekben, ásványokban, állatokban, tájakban megpillantot természet, s hasonlóképp a gyemekekben, a falusi nép és a régi világ erkölcseiben…” [Schiller 2005, 261]) parafrázisát olvashatjuk az idézet harmadik mondatában, másrészt pedig az idillről szóló részlet legelejét idézi föl. Mindkét helyen hangsúlyosan jelenik meg a kultúra fogalma Schillernél, a tanulmány legelején kiinduló-kifejtendő tézisként: „Természet voltunk, mint ők [„…egy jelentéktelen virág, egy forrás, egy mohával benőtt kő, a madarak csivitelése, a méhek zümmögése stb.”], s kultúránknak kell az ész és a szabadság útján visszavezetnie bennünket a természethez.” (Schiller 2005, 262). Az idillről szóló rész legelején pedig mintegy a tézis variációjaként a kultúra révén visszanyert természetet jelöli meg az idill keretfeltételeként: „De ilyen állapot [ti. a pásztori világ ártatlan boldogsága] nemcsak a kultúra előtt létezik, hanem ilyen egyszersmind az is, amelyet a kultúra, hogy egyáltalán meghatározott tendenciája lehessen, a maga végső céljául tűz ki.” (Schiller 2005, 315)

Csokonai tehát az Amaryllis bevezetőjében egyrészt elválasztja a természet és a kultúra állapotát, egyértelműen jelezve, hogy a kettő közül a kultúra az „ember” lényege, a természet még előtte van, és nem pedig valamiféle ideális világ – ahogy Schiller is érti –, másrészt elkülöníti a – fogalmazzunk így – civilizációtól (luxus), amely már csak anyagi gyarapodást jelent, és éppen ezért túl van az emberin (az idézett kanti paragrafusban a luxus fogalma ugyanebben az értelemben szintén megjelenik [Kant 2003, 354-356.]). Míg ezek a különbségtételek a kultúra társadalmi dimenzióját hangsúlyozzák, addig a karakterre történő utalás jelzi, hogy az Amaryllisben a kultúrafogalom egyéni dimenziója kerül az előtérbe. Mindez tehát egy olyan kultúrafogalmat feltételez, amely szerint az egyén az őt körülvevő közegtől függetlenül képes elérni az „emberi”-t, a valódi kultúra, a humanitás állapotát. Ugyanez a koncepció köszön vissza másfél évtizeddel később egy Verseghy-szövegben is, amely először egy hipotetikus felvetés hátterét végiggondolva („a’ nyelvetlen emberekben” „az emberi észt csupán csak saját tapasztalásunk által [lehet] gyarapítani”) elképzelhetőnek tartja, hogy az egyén „elérheti a’ tökélletesedés, a’ humanitás avagy emberség, egy szóval a’ cultúra” állapotát, miközben az a közösség, amelyben él, továbbra is az oktalan állatok nyájához hasonló (Verseghy 1818, 11). Ez a sajátos kultúrakoncepció az egyéni és a társadalmi dimenzió szétválasztása miatt ugyanakkor még nem képes felülírni az Amaryllis elsődleges közegének referenciális olvasatát, és emiatt uralja a szöveg fiktív pásztori világát a korabeli Debrecen társadalmi és tudományos hierarchiája, ezért vigasztalja a szövegben a szerepeket felcserélve a feleségét vesztett, a bevezetőben azonosított pásztor főpap (Schraud királyi tanácsos) az eredetileg őt támogatni érkező közpásztort (Csokonai [!]): „Illetlennek tartottam egy nagy Philosophust vígasztalni, ’s ezen okon az ő szájába adtam azt mint Phoebus’ Főpapjának; a’ mit én kívántam volna mondani.” (Csokonai 1990, 171).

Az, hogy Csokonai ismerte-e Schiller tanulmányát, más forrásokból nem igazolható (Csokonai 2002b, 813), ám elvi lehetősége mindenképpen megvolt, hiszen Kazinczy körében az 1802-es könyvbeli kiadását emlegetik. A Cultura a kultúra magyarországi történetének diskurzusában tehát annyiban mindenképpen különleges helyet foglal el, hogy egyrészt az Amaryllisben kirajzolódni látszó schilleri értelmezés háttereként azt hitelesíti, másrészt nem értekező jellegű szövegként a kultúra modern értelmezésének árnyaltabb kifejtését teszi lehetővé, nemcsak a magas kultúra (egyéni) dimenzióit hangsúlyozza, hanem rámutat e koncepció korlátaira is.

Jegyzetek

«[1] A tanulmány megírását a Bolyai János Kutatási Ösztöndíj támogatta.

Felhasznált irodalom

Baudrillard, Jean (1993). A kulturális továbbképzés. In Lőrincz Judit (szerk.). Szó – művészet – társadalom (pp. 171-178). Budapest: Múzsák.

Bécsy Tamás (1980). A drámaelmélet és dramaturgia Csokonai műveiben. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Bujdosó Dezső (1988). Társadalmi lét és kultúra. A kultúraelmélet paradigmaváltása. Budapest: Kossuth Könyvkiadó.

Csokonai Vitéz Mihály (1978). In Pukánszkyné Kádár Jolán (szerk.): Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Színművek. 2. 1795–1799. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Csokonai Vitéz Mihály (1990). In Debreczeni, Attila (szerk.): Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Szépprózai művek. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Csokonai Vitéz Mihály (2002a). In Borbély Szilárd & Debreczeni Attila & Orosz Beáta (szerk.): Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Tanulmányok. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Csokonai Vitéz Mihály (2002b). In Borbély Szilárd & Debreczeni Attila & Orosz Beáta & Szép Beáta (szerk.): Csokonai Vitéz Mihály összes művei. Feljegyzések. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Debreczeni Attila (1997). Csokonai, az újrakezdések költője. Debrecen: Kossuth Egyetemi Kiadó.

Domby Márton (1955). In Vargha Balázs (szerk): Domby Márton: Csokonai élete és kortársak emlékezései Csokonairól (pp. 7-69). Budapest: Magvető Könyvkiadó.

Eco, Umberto (1994). Apocalypse postponed. Bloomington – Indianapolis: Indiana University Press.

Fisch, Jörg (1992). Zivilisation, Kultur. In Brunner, Otto et al. (eds.): Geschichtliche Grundbegriffe. Historisches Lexikon zur politisch-sozialen Sprache in Deutschland (pp. 679-774). Band VII. Stuttgart: Klett-Cotta.

Flusser, Vilém (1996). Az ágy. Ford. Sebők Zoltán. Budapest: Kijárat Kiadó.

Gaál László (1960). Gaál László emlékezései. In Vargha Balázs (ed.): Csokonai-emlékek (pp. 401-443). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Gereben Ferenc (2002). Olvasáskultúránk az ezredfordulón. Tiszatáj 2002/2. pp. 61-72.

Horváth János (1936). Csokonai. Csokonai költő-barátai. Földi és Fazekas. Budapest: Kókai Lajos kiadása.

Kant, Immanuel (2003). Az ítélőerő kritikája. Ford. Papp Zoltán. Budapest: Osiris – Gond-Cura Alapítvány.

Kul-túra 2011 (2011. augusztus 6.) MTV.

KUL-Túra Élmény (2009). Oktatási és Kulturális Minisztérium. (Pályázat). Hozzáférés: 2012. május 4. Elérhető: http://www.wekerle.gov.hu/download.php?doc_id=412

Faragó Ferenc & Horváth Melinda & Szigethy Csanád (szerk.) (2003). Kul-Túra. Kulturális és Turisztikai Információs Rendszer. 2003–2012. Hozzáférés: 2012. május 4. Elérhető: http://www.kul-tura.hu/

Labádi Gergely (2009). Kísérletek a culturáról. Verseghy és a modern kultúrafogalom kialakulása a 18–19. század fordulóján. In: Ambrus, Judit & Bárány, Tibor & Csörsz, Rumen István & Hegedüs, Béla & Vaderna, Gábor (szerk.): Margonauták: Írások Margócsy István 60. születésnapjára (pp. 57-65). Budapest: rec.iti.

Márkus György (1992). Kultúra és modernitás. Hermeneutikai kísérletek. Budapest: T-Twins – Lukács Archívum.

Nagy Attila (1997). Modernizáció: globalizáció, amerikanizáció? Változási tendenciák a hazai olvasási és könyvtárhasználati szokásokban. Könyvtári Figyelő. 43.3. Hozzáférés: 2012. május 4. Elérhető: http://ki.oszk.hu/kf/kfarchiv/1997/3/nagy.html

Nagy Imre (2007). Pater, puer, puella. Csokonai Culturájának nyelvi kódjai. In Nagy Imre: Iskola és színház. Csokonai vígjátékai és a magyar iskolai komédia (pp. 239-265). Budapest: Balassi.

Pápai Páriz Ferenc (1801). Dictionarium latino-hungaricum. Pozsony – Szeben: Füskúti Landerer Mihály – Hochmeister Márton.

Schenda, Rudolf (1977). Volk ohne Buch. Studien zur Sozialgeschichte der populären Lesestoffe 1770–1910. München: Deutscher Taschenbuch Verlag.

Schiller, Friedrich (2005). Művészet- és történelemfilozófiai írások. Ford. Mesterházi Miklós, Papp Zoltán. Budapest: Atlantisz.

Szilágyi Ferenc (1981). Csokonai „Patvarszki”-ja és színjátékainak dramaturgiája. In Szilágyi Ferenc: Csokonai művei nyomában (pp. 500-556). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Szilágyi Márton (2010). Csokonai Vitéz Mihály pályafutása. Társadalomtörténeti kontextusok egy írói életpályához. Kiadatlan akadémiai doktori értekezés. Budapest.

Takáts József (1999). Antropológia és irodalomtörténet-írás. BUKSZ 1999, tavasz, pp. 38–47.

Todd, Phillips (rendező, forgatókönyvíró) (2000). Cool túra (Road Trip). DreamWorks SKG – The Montecito Picture Company.

Verseghy Ferenc (1818). A’ Filozófiának Talpigazságira épített felelet. Buda: Királyi Magyar Universitásnak betűivel.

Bárány Péter ismeretlen Campe-fordítása, a Kisded Lélektudomány a’ Gyermekek Számára

ZVARA EDINA

„Bátor pedig én ezen munkát későbben akarám vala közre botsátani; azért, mert azoknak számára, kik ezen tudományban még járatlanok, Campe kis Lélektudomanyát Szándekoztam Magyarra fordítani…” – írja Bárány Péter A Jelenséges Lélek-mény című díjnyertes pályamunkájában 1790-ben (Gyárfás 1990, 9). „Bárány Úr – a’ nyertes Magyar Psychologiának Szerzője, most fordíttya Campe kleine Seelenlehre für Kinder. Ez a’ kis Munka, mintegy bé vezetö gyanánt fog lenni a’ Lélekről való felsöbb Tudományra.” – ezen rövid kis tudósítás pedig a Hadi és Más Nevezetes Történetek 1791-es számában olvasható ('Magyar országról' 1791, 550). Az irodalomtörténet és a pszichológia kutatói tulajdonképpen ennyit tudhattak e munkáról. A kézirat 2011-ben előkerült a kismartoni Esterházy-kastély könyvtárából.[1] Jelen közleményünkben a téma érdeklődőivel szeretnénk tudatni ezen értékes mű meglétét, s azt röviden bemutatni.

Bárány Péter (1763–1829) 1790-től 1805-ig Széchényi Ferenc szolgálatában állt, előbb mint titkár, később a családi birtokok tiszttartójaként. 1817-től, annak indulásától kezdve a Tudományos Gyűjtemény egyik szerkesztője, ahol gazdasági jellegű írásai is megjelentek. 1820-tól a Szepessy Ignác-féle püspöki birtokok igazgatója, élete végén Újaradon élt (Gyárfás 1986; Gyárfás 1990, 185–187; Kovács 2011; Oloffson 1940, 97–127). Utolsó, ismert levelét Széchenyi Istvánnak írta,[2] akivel szintén közeli kapcsolatban volt (Széchenyi 1978, 221–222).

Az 1790-es évektől kezdve fontos hivatali tisztségeket töltött be. Széles körű kapcsolatrendszerét főként Széchényi Ferenc titkáraként volt alkalma kiépíteni. Rendszeres résztvevője volt a nemesi ellenzék és az értelmiségi literátorok Széchényi pesti lakásán tartott összejöveteleinek, ahol többek között a magyar nyelv jogáról szóló országgyűlési törvényjavaslatot és egy hazai tudós társaság létrehozásának lehetőségeit, valamint annak gyakorlati megvalósítását vitatták meg.

Több műve még életében megjelent, néhány azonban csak az utóbbi évtizedekben került elő, s adta ki Gyárfás Ágnes (Gyárfás 1990, 185–187). A bécsi Magyar Kurír 1789. január 9-i számában Görög Demeterék pályázati felhívást tettek közzé egy magyar nyelvű pszichológia megírására, majd ugyanezen év nyarától induló új lapjukban, a Hadi és Más Nevezetes Történetek június 7-i számában is megerősítik, hogy 1790 májusáig várják a pályaműveket. A pályázati feltételek közé tartozott, hogy a pályamű a lélekről való korabeli tudást tükröző rendszerbe foglalja a különböző lelki folyamatokat, szemléltető példákkal dolgozzon és tiszta magyarsággal legyen írva (Bogár 2002, 545). Bárány Péter kézirata, a Jelenséges lélek-mény nyerte el az első díjat. Az első helyezettnek a pályázat kiírói azt is megígérték, hogy művét kiadják. Ez utóbbi sajnos nem valósult meg, mert Bárány nem volt hajlandó azt átírni ('Magyar országról' 1792, 293),[3] így helyette Pálóczi Horváth Ádám második helyezést kapott munkáját jelentették meg (Pálóczi Horváth 1792).[4] Az első magyar pszichológia a 20. század végéig ismeretlenül lappangott a Magyar Tudományos Akadémia Könyvtárában (Gyárfás 1990, 195),[5] így hatása nem tudott kibontakozni. A Toldy Ferenc jóvoltából az Akadémiára került kézirat 1990-ben jelent meg először nyomtatásban (Gyárfás 1990, Laczházi 2008, Gyárfás 1987). Bárány Péternek nem ez az egyetlen műve, amelynek ily mostoha sors jutott osztályrészül. Első munkája a Korvinus Mátyás volt, amely a cenzúra tiltása miatt a 20. század végéig szintén kéziratban maradt.[6]

Az Esterházy-család könyvtára hungarikumaink gazdag tárháza, melyből sorra kerülnek elő az újabb és újabb unikumok, ismeretlen magyar vonatkozású nyomtatott művek és kéziratok (Zvara 2011, 2012; Vásárhelyi 2007). E bibliotékából bukkant elő 2011-ben Bárány Péter fordítása is, melynek teljes címe: Kisded Lélektudomány a’ Gyermekek számára. Campe szerént ki-dolgozá Bárány Péter.[7] A kézirat egy teljes munkapéldány, melyen Bárány több javítása is jól látható.

Bárány Péter fordításának címlapja
(Kismarton, Esterházy-kastélykönyvtár, Nr. 8094)

A fordítás alapjául szolgáló mű Joachim Heinrich Campe (1746–1818) német reformpedagógus Kleine Seelenlehre für Kinder (Hamburg, Carl Ernst Bohn, 1780) (Perrey 2006, 2010)[8] című munkája. A korban rendkívül népszerű pedagógiai-pszichológiai könyvet (Jahnke 1992) Magyarországon is jól ismerték. Festetics László (1785–1846) nevelője, Péteri Takács József (1767–1821) is felsorolja a nevelésről készített értekezésében. Campe az egyik legfontosabb azon „nevezetes új nevelők” között, akinek munkáit mindenképpen fontosnak tartja használni a gyermeknevelésben (Stohl 2008, 213, 220, 223).

Campe eredeti művét Bárány Péter munkájával összehasonlítva azt mondhatjuk, hogy az nem egyszerűen fordítás, több annál. Bárány szövege nagyrészt híven követi a német pedagógus írását, azonban jó alkalomnak érezhette, hogy saját gondolatait is beleszője a fordításba. (Bárány talán ezért húzta ki a műve címlapján szereplő Magyarúl ki-adá-t, s javította át később: ki-dolgozá-ra.) Több helyen sokkal szemléletesebben, színesebben adja vissza az eredeti szöveg értelmét, s ezen részekben megmutatkozik Bárány kiváló írói vénája és pedagógus volta. Az ő fordítása ténylegesen egy a gyermekek számára készült könyv. Ezen kívül az eredeti szöveg példáit olyan magyar példákkal helyettesíti, melyek a magyar történelemben és irodalomban való jártasságát is megmutatják.

A német filantróp nagy sikerű műve már a 18. század végén olvasható volt magyar nyelven. Nagy Sámuel (1773?–1810) (Nagy 1994, 1453; Nagy 2008, 88; Debreczeni 2009, 46, 394–399)[9] is lefordította azt, s 1794-ben meg is jelent Psychologia Cámpéből (Campe 1794; Tüskés 2010, 184–186, 862–864) címmel. Nagy Sámuel egyike volt Jean-Jacques Rousseau legkorábbi magyarországi híveinek, népszerűsítőinek. Műve nem véletlenül, névtelenül jelent meg, hiszen fordításának Az olvasóhoz című előszavában Rousseau Emile-jét idézi. Ezt a művet, „amelyet Goethe a kor új evangéliumának nevezett, s amelyet 1762-ben – néhány héttel megjelenése után – a párizsi parlament megégetésre ítélt s szerzője ellen elfogatási parancsot adott ki” (Szilágyi 1976, 617).

A 18. század végén elkészült egy harmadik Campe-fordítás is. A Hadi és Más Nevezetes Történetek értesülése szerint „A Pesti első esztendős Nevendék Papok’ út mutatójok, T. Beke(!) Úr, Campének a’ Lélekről való Tanitásit (Seelenlehre), forditja magyarra.” ('Magyar ország' 1989, 276) Benke Mihály (1757 k.–1817) református lelkész, tanár, nevelő (Benke 1994, 194; Thimár 2007, 124–125)[10] munkájáról szól a tudósítás. A fordítás elkészült, amely szintén az Esterházy-gyűjteményben található.[11]

Joggal merülhetnek fel a kérdések: vajon ismerte-e a három szerző egymást, tudtak-e egymás munkájáról, s ha igen, vajon felhasználták-e egymás művét? Az első kérdésre nem tudjuk a választ, ismeretségükre eddig semmilyen adattal nem rendelkezünk. A három szöveget összevetve annyit bizton kijelenthetünk, hogy a fordítások eltérnek egymástól; már csak azért is, mert Nagy Sándor „a lényeget megtartva, helyenként rövidítve, többé-kevésbé pontosan követi az eredetit,” (Tüskés 2011, 862) Bárány munkája pedig, mint már korábban említettük, annál jóval több. Olykor Nagy Sándor is magyarít, valamint van saját, tehát a német szövegben nem szereplő jegyzete is,[12] ami a témában való olvasottságát mutatja; valamint olykor a magyarra lefordított német szakkifejezés latin megfelelőjét is megadja (Nagy 1792, 21).[13] Benke Mihály fordítása pedig szinte szó szerinti, ő egyáltalán nem magyarít. Tekintsünk meg néhány kiemelt szöveghelyet a fordításokból:

Joachim Heinrich Campe: Kleine Seelenlehre für Kinder

Bárány Péter: Kisded Lélektudomány

Nagy Sámuel: Psychologia. Cámpéből

Benke Mihály: Kis Lélek-tudomány

Vater: Also zur Sache! – Tretet einmal Alle hierher, wo ihr die Thurmspitze von Wandsbeck sehen könnt. Seht ihr sie? (Zweites Gespräch, 17–18. p.)

Nevelő: Fogjunk tehát a’ lélekhez! Jertek ide mindnyájan; innét láthattyátok Gergelyfi Uramnak kastéllyát. Láttyátok-é? (Másadik Beszélgetés, 19. p.)

Praec[eptor]: De mennyünk a’ dologra – Jöjjetek közelebb hogy a’ torony tetejét mindnyájan láthassátok. Láttyátok-é? (Második Beszélgetés, 13. p.)

Atya: Rajta, fogjunk hát dologhoz! – Jertek, ide mindnyájon, a’ hol a’ Vandsbekki Toronynak hegyét meg-láthattyátok. Láttyátoké? (Második Beszélgetés, 23. p.)

Joachim Heinrich Campe: Kleine Seelenlehre für Kinder

Bárány Péter: Kisded Lélektudomány

Nagy Sámuel: Psychologia. Cámpéből

Benke Mihály: Kis Lélek-tudomány

Vater: Nun, alle zugleich könnt ihr’s doch nich sagen? – Wir müssen losen. Geschwind nenne Jeder, ja, wie die Reihe an ihn kommt, einen der alten persischen Könige, und zwar in der Ordnung, wie sie auf, einander gefolgt sind. Der, auf welchen der letzte, Darius Rodomannus, trist, habe gewonnen. (Sie nannten  die Könige, und Darius Rodomannus siel auf Nikolaus.) (Zweites Gespräch, 27. p.)

Nevelő: Tsak lassan; hiszem’ mindnyájan nem mondhattyátok egyszerre! Eresszük a’ dolgot szerentsére. Nevezzen kiki egyet a’ Magyar Királyok közül, úgy a’ mint egy mást követik. A’ kinek Vak Béla jutni fog, az legyék nyerttes. (Neveztették a’ királyokat, s’ Vak Béla Andrisnak jutott.) (Másadik Beszélgetés, 29. p.)

Praec.: Minnyájan tsak nem diktállyátok egyszerre? – Nosza vessünk sorsot mondjon mindenik rendre közűlletek, egygyet az Árpád familiájából származott Királyok közzűl, a’ kire a’ leg-utólsó esik, a’ fogja diktálni. (Rendre számlálták a’ Királyokat, és III-dik András Károlyra esett.) (Második Beszélgetés, 21. p.)

Atya: No, hiszem egyszeribe mindnyájon meg sem mondhattyátok! Vessünk sorsot. Hamar nevezzen mindenik, valamint a’ rend reá jön, egygyet a’ régi Persia Királyjok kőzűl, és pedig abban a’ rendben, a’mint azok egy más után kővetkeztek. A’ kire az utólsó Darius Hodomannus esik, a’ legyen a’ nyertes. (Második Beszélgetés, 29. p.)

Joachim Heinrich Campe: Kleine Seelenlehre für Kinder

Bárány Péter: Kisded Lélektudomány

Nagy Sámuel: Psychologia. Cámpéből

Benke Mihály: Kis Lélek-tudomány

Johannes: O ja! In dem von unserm Claudius  – wie heißt es doch? – ich glaube, der Frühling.

Vater: Nun, was für eine Phantasie ist denn darin enthalten?

Johannes: Ja, da stellt er sich ja den Frühling  als einem Mann vor, der sich mit Blumengränzen bewunden hat, und dem  die Nachtigallen  auf den  Schultern  sitzen.

Vater: Richtig! Denn er kömmt mit seiner Freudenschaar // Heute aus der Morgenröthe Hallen; // Einen Blumenkrantz um Brust und Haar // Und auf seiner Schulter Nachtigallen. (Sechtes Gespräch, 75–76. p.)

Jantsi: Óh igen-is! A’ minap olvastam Báró Ortzi Lőrintznek versei között. – hogy-is van tsak? – Ugy gondolom A’ szerentse. (Orczy 1789, 167)

Nevelő: No, mitsoda képzelődés van hát benne?

Jantsi: Úgy képzeli magában ő a’ szerentsét, mint egy embert, a’ kinek sok kintse vagyon, s’ a’ Bétsi bástyákon sétál.

Nevelő: Jól mondád! Igy van, úgyé? Minap a’ Szerentse ki-jött az udvarból, // A’ Bétsi Bástyákon sétáltt unalomból, // Hányá veté szemét, tolyongó tsordából // kire háríthatná kintsét tárházából. (Hatadik Beszélgetés, 78. p.)

László: Emlékezem én; hogy van Claudiusban – miről van tsak? – a’ Tavaszról.

Praec.: Mitsoda képzelődés fordúl abban elől.

László: Úgy képzeli a’ Tavaszt, mintha az valóságos Ember vólna, ki virágból font koszorúkkal fel ékesítette magát, ’s vállán hordozza az ékessen hangitsáló kis Fülemülét.

A sok hangzó Musikaszó, körűle egy mást éri // Tán a’ Telet a’ ki-kelet Triumphusba kiséri. // Hátánn állnak ’s hangítsálnak a’ gyenge Musikások, // A’ kis tzinkek fűrj ’s pintyökék fűlemülék és mások. // Madarkai, hív mátkái a’ piros rósa szálnak, // Sok szép vendég, oh ezek még, tán kertünkben-is szálnak. (Hatodik Beszélgetés, 55–56. p.)

János: Ah! igen, a’ mi Klaudiusunkéban; de mégis hogy hivják vala? – ugy tetszik a’ Tavasz.

Atya: Nosza, mitsoda Kőltemény foglaltatik abban?

János: Éjh, ő ugy képzé magának a Tavaszt, vagyis a ki keletet, mint egy embert, a’ki Virágból kőltőtt koszorukkal fel ruházta magát, és a’kinek vállán a fileműlék űlnek.

Atya: Derekason!

Őrőmek’ seregével tavasz meg jelenik, // A’ piros hajnaltól mái nap hangozik, // Virág koszorukat visel melyjén, ’s haján, // A’ vig fileműlék zengedeznek vállán. (Hatodik Beszélgetés, 63. p.)

Joachim Heinrich Campe: Kleine Seelenlehre für Kinder

Bárány Péter: Kisded Lélektudomány

Nagy Sámuel: Psychologia. Cámpéből

Benke Mihály: Kis Lélek-tudomány

Vater: Aber wenn ihr nun so, wie unser Freund Robinson, auf einer wüsten Insel lebtet, wo gar kein Mensch wäre: wie da?

Nikolas: Ja, da wollte ich mir auch eine Spinne zahm machen, so wie Robinson that.

Gottlieb: Und ich wollte so ein Lama*) (Campe 1779/1780) [14] fangen, und das wollte ich recht lieb haben.

Ferdinand: Und ich einen Papagei! (Achtes Gespräch, 96. p.)

Nevelő: De ha valami puszta szigetbe szorúlnátok, mint az ifiabbik Robinson, a’ hol egy ember se volna; mit tsinálnátok?

Andris: Akkor én-is magamhoz szelídítenék valami pókot, mint Robinson.

Gyuri: Én pedig egy Lámát(*) (Campe 1787) [15] fognék, s’ azt igen szeretném.

Ferkó: Én pedig egy publikány madarat! (Nyoltzadik Beszélgetés, 99. p.)

Praec.: Tegyük-fel hát hogy ha a’ mi barátunknak Robinsonnak állapotjára jutnátok, ’s egy olly puszta szigetbe laknátok, a’ hol egy ember se vólna, mit tsinálnátok akkor?

Károly: Akkor egy pókot szeliditenék-meg mint Robinson.

János: Én pedig egy Lámát, ’s azt szeretném.(*)[16]

Lajos: Hát én? Edgy Publikán madarat. (Nyótzadik Beszélgetés, 72–73. p.)

Atya: De ha ti most, mint a’ mi barátunk, Robinzon, egy puszta szigetben élnétek, a’ hol egy ember sem vólna, hogy ottan?

Miklós: Ugy, énis egy pókot szelidittenék meg, a’mint Robinzon tselekedett.

Tódor: És én egy Lámát fognék,*[17] és óh, be igen szeretném én azt!

Ferdinánd: És én egy szajkót! (Nyóltzadik Beszélgetés, 78–79. p.

Honnan tudható, hogy az emberi lélek létezik? Hogyan bizonyítható, s milyen tulajdonságokkal rendelkezik, hiszen az semmilyen érzékszervünkkel nem érzékelhető, mégis tudjuk, hogy van: „Jantsi: Hiszen a’ hol semmit se lehet látni, hallani, szagolni, kóstolni, vagy illetni, tehát ott’ semmi sintsen. Nevelő: Tsak úgy láttszik az. De gyakran meg-tsalattatunk …”[18] Tizennégy fejezetben (beszélgetésben), kérdés-felelet formában vitatja ezt meg a nevelő hat gyermekkel.[19] Tulajdonképpen a gyermekek a Nevelő kérdésfeltevéseinek köszönhetően mindenre maguk jönnek rá. Teszik ezt úgy, hogy mindeközben több példán, történelmi eseményen keresztül az ember helyes viselkedéséről, életmódjáról, emberi értékekről, igazságosságról és a helyes erkölcsről is példát kapnak – Bárány Péternek köszönhetően olvasmányos stílusban, sokszor igen szórakoztatóan.

Bárány Péter és Benke Mihály kéziratban maradt fordítása Görög Demeter (1760–1833)könyv- és kéziratgyűjteményével együtt került a kismartoni Esterházy-könyvtárba. Görög 1796–1802 között Esterházy Pál Antal (1786–1866) nevelője volt (Hajnal 1927, Molnár 1975, Kókay 1970, 1983), s a kapcsolat közte és a család között továbbra is megmaradt. Bibliotékáját 1820-ban vette meg az Esterházyak akkori könyvtárosa, Gaál György (Gabriel 2005, 85), feltehetően Esterházy II. Miklós (1765–1833) külön engedélyével (Gabriel 2005, 85).[20] Főúri elődeihez hasonlóan ő is nagy műveltséggel bírt (Szilágyi 2008; Körner 2011)[21] és nagy összegeket költött műkincsekre, festményekre, kastély- és kertépítésre, valamint könyvekre. A családnak ebben az időben is több rezidenciáján volt jelentős könyvgyűjteménye (Körner 2005, 116). Mivel II. Miklós sokat tartózkodott Bécsben, ő is kapcsolatban állhatott a bécsi Magyar Társasággal, s tudhatott pályázati felhívásukról, valamint Bárány Péter eredményéről. A kismartoni kastély gyűjteményét és a moszkvai könyvtárakban tárolt anyagot ismerve elmondhatjuk, hogy könyvtárosain keresztül rendszeresen gyűjtötte, s mint ismert arisztokrata, nyilván tiszteletpéldányként meg is kapta az akkor megjelenő könyveket, kisnyomtatványokat, folyóiratokat. Nem véletlen, hogy több magyar nyelvű vagy vonatkozású írás őrződött meg a nagy múltú család gyűjteményében. Azt a feltevést is meg merjük kockáztatni, hogy Esterházy II. Miklós kifejezetten tudatosan gyűjtötte a hungarikumnak minősülő kéziratokat, s Görög Demeter gyűjteményét ezért is volt hajlandó megvenni.

Görög mint a bécsi Magyar Társaság központi alakja, az ottani művelődés szervezője, a Hadi és Más Nevezetes Történetek (később a bécsi Magyar Hírmondó) szerkesztője éveken át gyűjtötte a hozzá beérkező kéziratokat,[22] amelyek egy részét saját lapjában vagy a főúri pártfogók segítségével megjelentetett. Amelyek nem kerültek kiadásra, gondosan megőrizte, beköttette azokat. Így maradhatott fenn az egyik első magyarországi kantiánus, Bárány Péter Kisded Lélektudománya is.

Habár Bárány Péter Kisded lélektudománya a Jelenséges Lélek-mény című munkájához hasonlóan a szerző korában sem volt ismert, így az hatással sem tudott lenni korszakának szellemi életére, ám joggal remélhetjük, hogy a szöveg kiadása után az majd bekerül 18. századi irodalom- és pszichológiatörténetünkbe.

Jegyzetek

«[1] Lelőhelye: Zimmer III. Kasten C. Regal 1. Jelzete: No. 8094.

«[2] Lelőhelye: MTA Könyvtára. Jelzete: Ir. Lev. 202/75.

«[3] Görög Demeterék 1792-ben még mindig várták az átdolgozást: „Nagyon kivánnánk már látni nyomtatásban a’ Lélekröl való Tudományt is, mellyet Bárány Úr készített.”

«[4] Az Esterházy-könyvtárban lévő kézirat címe és a jelmondat (Magyar Pszichológia. Az-az a’ lélekről-való tanitás magyarúl. Symbolum: Arcum intensio frangit, animum vero remissio) arra utal, hogy ez valószínűleg Pálóczi Horvát Ádámnak a Görögék pályázatára kiírt kézirata.

«[5] Talán a kézirat címe tévesztette meg a kutatókat.

«[6] A kézirat az OSZK Kézirattárában található. Jelzete: Quart. Hung. 189. Gyárfás Ágnes (ed.) (1986) Korvinus Mátyás egy vitéz, nemzeti, szomorúval elegyes vígjáték 1790-ből Werthes Frigyestől. Magyarul kidolgozta Bárány Péter. Miskolc: BAZ Megyei Kórház és Rendelőintézet.

«[7] A címlap szerint Bárány eredetileg ezt adta meg műve címének: Kisded Lélektudomány a’ Magyar kisdedek számára. Campe szerént Magyarul ki-adá Bárány Péter.

«[8] A 18. század végén, a 19. század elején többször is kiadták, több nyelvre lefordították. Vö.: Hozzáférés: 2012. május 2. Elérhető: http://www.ubka.uni-karlsruhe.de/kvk.html

«[9] Nagy Sámuel orvos, műfordító, a himlő elleni védőoltás elterjesztője, Csokonai és Kazinczy barátja, a felvilágosodás híve. A Martinovics-mozgalom bukása után a jakobinus Abafy Ferencnél keresett pártfogást. A Jénai Mineralógiai Társaság titkára, majd levelező tagja.

«[10] Nagyenyeden, Jénában és Göttingenben tanult. Hazatérte után Teleki Mihály fiának, Lajosnak volt a nevelője. 1791-től Nagyenyeden bölcseletet tanított. – Révai Mihály Benkét is felvette a tudós társaságra jelölt tagok közé.

«[11] Címe: Kis Lélek-tudomany (Psychologia). Az előzéklapon lévő megjegyzés szerint „Valamelly Benkő Ferentz, (ha nem hibázom) nevü Deák fordította ezt”. (A tévedés oka a névhasonlóság (Benkő/Benke) lehet, valamint az, hogy mindketten Nagyenyeden tanítottak.) Jelzet: No. 9346. Helye: Zimmer III. Kasten C. Regal 2.

«[12] Például az ’Idea’, azaz az esméret meghatározása és fajtái. Vö.: Nagy Sámuel (ford.) (1792). pp. 22–23.; az orangutánról: uo.: pp. 41–42. (Nagy Sámuel itt megadja ismereteinek forrását is: „Carl. Linnee, Systh. – Ch. Bonnet. Contempl. Ch. XII.”)

«[13] Például: „Praec.: ’S erre nézve, hogy neveztetik az ollyan Világos esméret? Károly: Zavarosnak (confusa Idea).”

«[14] Campe jegyzete: „Robinson, den jüngern, von J. H. Campe.”

«[15] Bárány jegyzete: „Ifjabbik Robinson. Fordította Geley Jósef 1787”

«[16] Nagy Sámuel jegyzete: „A’ Láma vagy Gvanako a’ Peru hegyei közt, és az Antillai szigetekben lakik, sokba hasonlit a’ Tevéhez és ketskéhez azért Teve-hoknak-is lehetne őtet nevezni. – Kisebb jóval a’ Tevénél, hoszszú lábai, görbe nyaka, de pupatlan háta, hasodt körme ’s minden lábán hátúl sarkantyú körme vagyon, melly a’ kősziklák meg-hágásában segiti, ’s az el-eséstől örzi. – A’ szőre tömött, fejér ’s veresses szinű. Ha meg-szeliditik alkalmatos, a’ tereh hordozásra, rend-szerént, más fél mását bir-el. Egy nap leg-fellyebb sem megy többet öt mért-főldnél, ’s ha kelletinél jobban meg-terhelik, az út közepibe-is le-dűl ’s fel sem kél, akarmint ütík-is, ha tsak a’ terhit meg nem könnyebbittik. Valamint a’ Teve úgy ez-is soká el-tűrheti az éhséget. – Az húsával élnek, a’ bőrinek-is hasznát veszik. Ellensége ellen nyállal óltalmazza magát, mellyet öt ölre-is el-fetskendezhet. Ez a’ nyál nem tsak büdös hanem még tsipős és égetős-is.”

«[17] „Nezd az ifiabb Robinzont, melly németűl iratott Campé úr által. Forditatott Gelei Jósef által.”

«[18] Bárány Péter. Kisded Lélektudomány a’ Gyermekek számára. Campe szerént ki-dolgozá Bárány Péter. Kiadatlan kézirat, p. 6.

«[19] Az eredeti szövegben a beszélgetések vezetője a ’Vater’, akit Bárány Péter ’Nevelő’-nek (ámbár kezdetben ’Házi Gazdá’-nak), Nagy Sámuel’Praeceptor’-nak, Benke Mihály pedig ’Atyá’-nak fordított; a gyermekek nevei Campénél: Johannes, Diederich, Nikolas, Gottlieb, Matthias, Ferdinand; Báránynál: Jantsi, Pista, Andris, Gyuri, Matyi, Ferkó; Nagynál: László, Péter, Károly, János, Dániel, Lajos; Benkénél: János, Ditrik, Miklós, Tódor, Mátyás, Ferdinánd.

«[20] A családfő beleegyezésére azért is volt nagy szükség, mert 1817-től „a könyvvásárlásokban már drasztikus takarékossági rendszabályok léptek életbe.”

«[21] Életéről és mecenatúrájáról számtalan tanulmány olvasható, ezért csak ezen két újabb írást említjük meg.

«[22] Több mint száz, zömében magyar nyelvű, kb. 1790–1805 között készült kéziratról (vers, levél, tudósítás, tanulmány, feljegyzés, fordítás) van szó.

Felhasznált irodalom

Benke Mihály (1994). In: Új Magyar Irodalmi Lexikon (p. 194). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Bogár Krisztina (2002). Kant ismeretelméletének hatása az első magyar pszichológiai munkában. Irodalomtörténeti Közlemények, 2002/5–6. pp. 543-551.

Campe, J. H. (1779/1780). Robinson der Jüngere. Ein Lesebuch für Kinder. Hamburg.

Campe, J. H.; Gelei József (ford.) (1787). Ifjabbik Robinzon. Iródott a gyermekeknek gyönyörködtető és hasznos magok mulatságokra. Pozsonyban, ny. Patzkó Ágoston Ferentz. (Petrik I. 376)

Campe, J. H.; Nagy Sámuel (ford.) (1794). Psychologia. Cámpéből. Posonyban és Komáromban: Wéber Sim. Péter bet. (Petrik I. 376)

Debreczeni Attila (2009). Tudós hazafiak és érzékeny emberek. Integráció és elkülönülés a XVIII. század végének magyar irodalmában. Budapest: Universitas.

Gabriel, Theresia (2005). Egy mozgalmas múlt tanúja, a herceg Esterházy-könyvtár. In Czoma László (ed.). Arisztokrácia, művészetek, mecenatúra. Az Esterházy-család. A 2004. április 22–23-án megtartott konferencia előadásai (pp. 76–91). Keszthely: Kastélymúzeum.

Gyárfás Ágnes (1987). Bárány Péter Magyar Pszichológiájának szószedete. Magyar Könyvszemle, 1987/2, pp. 126–137.

Gyárfás Ágnes (ed.) (1986) Korvinus Mátyás egy vitéz, nemzeti, szomorúval elegyes vígjáték 1790-ből Werthes Frigyestől. Magyarul kidolgozta Bárány Péter. Miskolc: BAZ Megyei Kórház és Rendelőintézet.

Gyárfás Ágnes (1986). Bárány Péter, egy elfelejtett literátor a felvilágosodás korából. Herman Ottó Múzeum Évkönyve, 24. köt., 1986, pp. 185–196.

Gyárfás Ágnes (1990). Az első magyar bölcseleti mű és története. Bárány Péter: Jelenséges lélek-mény. Budapest: MTAK.

Hajnal István (1927). Görög Demeter az Esterházyaknál. Irodalomtörténeti Közlemények 1927/1–2, pp. 115–118

Jahnke, Jürgen (1992). Psychologie für Kinder, Jugendliche und Ungelehrte – Zur Geschichte der Pädagogisierend von Psychologie. Psychologie und Geschichte, 1992. 3. Jahrgang Heft 3/4, pp. 81–87.

Kókay György (1970). A magyar hírlap- és folyóiratirodalom kezdetei (1780–1795). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Kókay György (1983). Görög Demeter (1760–1833), a magyar felvilágosodás korának híres újságszerkesztője, irodalomszervezője. Honismeret, 1983/6, pp. 11–14.

Kovács Ákos András (2011). Egy 18. század végi életút eszmetörténeti értelmezésének lehetőségei -- Debreczeni Bárány Péter. Korall, 2011, pp. 81–101.

Körner, Stefan (2005). A Bibliotheca Esterházyana. In Monok István (ed.). Kék vér, fekete tinta: Arisztokrata könyvgyűjtemények, 1500–1700.  (pp. 105–128). Budapest: OSZK.

Körner, Stefan (2011): Il Magnifico. Fürst Nikolaus II. Esterházy, 1765–1833. Eisenstadt, Michael Imhof Verlag.

Laczházi Gyula (2008). A XVIII. század végi magyar lélektani irodalomról. In Orlovszky Géza (ed.) „Hatvanodik.” Horváth Iván hatvanadik születésnapját köszöntik munkatársai. Budapest: ELTE Régi Magyar Irodalom Tanszéke. Hozzáférés: 2012. május 2. Elérhető: http://syrena.elte.hu/hatvanodik/lelek_laczhazi.htm

'Magyar ország' (1789). Hadi és Más Nevezetes Történetek. Második szakasz, 1789, p. 276.

'Magyar országról' (1791). Hadi és Más Nevezetes Történetek. Negyedik Szakasz, 1791, p. 550.

'Magyar országról' (1792). Hadi és Más Nevezetes Történetek. Ötödik Szakasz, 1792, p. 293.

Molnár József (1975). Görög Demeter (1760–1833). Debrecen, Hajdú-Bihar Megyei Múzeumok.

Nagy Sámuel (1994). In: Új Magyar Irodalmi Lexikon (p. 1453). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Nagy Sámuel (2008). In: Magyar Művelődéstörténeti Lexikon. Középkor és kora újkor. VIII. Műhely–paleográfia (p. 88).Budapest: Balassi.

Olofsson Placid (1940). Gróf Széchényi Ferenc irodalompártolása. Pannonhalma: Pannonhalmi Főapátsági Szent Gellért Főiskola.

Orczy Lőrinc (1789). A szerentse. In Barcsay Ábrahám–Orczy Lőrincz. Két nagyságos elmének költeményes szüleményei. A költeményes gyűjtemény öregbedésére a nagyságos szerzőknek egyező akaratjokból közre bocsátotta Révai Miklós. Pozsonban: Loewe Antal bet. (Petrik I. 180)

Pálóczi Horváth Ádám (1792). Psychologia azaz a lélekről való tudomány. Iratott 1789. eszt. Pesten: Trattner Mátyás bet. (Petrik II. 157)

Perrey, Hans-Jürgen (2006). Joachim Heinrich Campe (1746–1818). Ein grosser Geist der Goethezeit. Trittau: Schwanenverlag.

Perrey, Hans-Jürgen (2010). Joachim Heinrich Campe (1746–1818). Menschenfreund – Aufklärer. Bremen: Ed. Lumière.

Stohl Róbert (2008). Festetics László neveltetéséről. Lymbus. Magyarságtudományi Forrásközlemények 2008, pp. 211–234.

Széchenyi István (1978). Napló. Budapest: Gondolat.

Szilágyi, András (2008). Nikolaus II. Fürst Esterházy (1765–1833) als Kunstkenner und Mäzen. In Gürtler, Wolfgang et al. (eds.). Die Familie Esterházy im 17. und 18. Jahrhundert. Tagungsband der 28. Schlaininger Gespräche 29. September – 2. Oktober 2008. (pp. 249–268). Eisenstadt

Szilágyi Ferenc (1976). Észrevételek és kiegészítések Kilián István közléséhez. Irodalomtörténeti Közlemények 1976/5–6, pp. 610–618.

Thimár Attila (2007). Hős és áldozat. Révai Miklós és a klasszikus századforduló irodalomtörténete. Budapest: Universitas.

Tüskés Gábor (ed.) (2010). Magyarországi gondolkodók, 18. század. Bölcsészettudományok. I. köt. Budapest: Kortárs, pp. 184–196, 862–864.

Vásárhelyi Judit (2007). Oppenheimi nyomtatványok Szenci Molnár Albert esküvőjére. In Maczák Ibolya (ed.) Summa. Tanulmányok Szelestei N. László tiszteletére (pp. 336–340). Piliscsaba: PPKE BTK.

Zvara Edina (2011). 17. századi ismeretlen társulati kiadványok a kismartoni Esterházy-könyvtárból. Pótlások az RMNy-hez. In Simon Melinda et al. (eds.). Crescit eundo. Tisztelgő tanulmányok V. Ecsedy Judit 65. születésnapjára (pp. 235–239). Budapest: Argumentum–OSZK.

Zvara Edina (2012). Papok, lelkészek kéziratos imái, levelei az Esterházy-könyvtárból. (Vörösmarti Mihály, Ceglédi Szabó Pál és Szenci Csene Péter írásai). Lymbus. Magyarságtudományi Forrásközlemények 2012 (megjelenés előtt)

Az intézményi könyvtárak szerepe a nemzeti kulturális identitás kialakulásában Magyarországon a 18. században

Monok István

Az anyanyelvi kultúrák kialakulása, intézményrendszerük kiépítése a kora újkori modern államfelfogás megszületésével párhuzamosan történt. A nyugat-európai királyságok, illetve fejedelemségek kulturális politikájának eltérő hangsúlyai mellett ugyan, az előbbi állítás talán közös jelenségének mondható. A közép-európai népek azonban nem nemzeti királyok alattvalóiként éltek, és a kora újkori történelmük általánosságban a folyamatos háborúk korszakaként írható le. A középkori Magyar Királyság 1526 és 1541 közötti széthullása az oszmán török hódításnak is köszönhető, és az ország jelentős része tényleges török területté vált. A töröknek a Kárpát-medencéből történő kiűzése (1683–1699) a felszabadulást jelentette, ugyanakkor az ezt követő időszakban a Habsburg Birodalomba való integráció mentén, a politikai függés mellé a német kulturális és civilizatorikus hatás megerősödése a magyar nemzeti intézményrendszer kialakítását késleltette.[1]

Összetettebbé válik a kép, ha tudjuk, a magyar kulturális öntudat kialakulása szempontjából a 18. században három országot kell látókörünkbe vonni. Ez a helyzet egyben a magyar kultúra erősen regionális jellegét is kiemeli. A Horvát Királyság, a Magyar Királysággal társultként a magyar korona alatt alakította intézményrendszerét. Ezekben a királyságokban a hivatalos adminisztratív nyelv a latin volt.[2] Az Erdélyi Nagyfejedelemség (Grossfürstentum Siebenbürgen) tőlük független állami léttel bírt, a hivatalos nyelv az országban a magyar volt.[3] Mindhárom, önálló országgyűléssel bíró állam a Habsburg Birodalom része volt. A Magyar Szent Korona államaiban létező hungarus tudat a Koronához, illetve a királyhoz tartozást jelentette mindazok számára, akik akár szlovákként, németként, szerbként, horvátként, magyarként, ruszinként, vagy más nemzetiségiként itt éltek (vö.: Klaniczay, 1993). Erdélyben a transylvanus tudat folyamatosan erősödött a 18. század közepéig, de azután egyre inkább az egyes népek önazonosságtudata lépett ennek a helyébe (hungarico-transylvanus, siculo-transylvanus, saxo-transylvanus). Az itt élő románok és örmények nem képeztek államalkotó közösséget, kulturális önmegfogalmazásuk a 18. század közepétől vált erőssé, testesült meg intézmények létrehozásában, így könyvtárak alapításában is.

Egyházi szempontból is bonyolult a kép.[4] A katolikus egyházi szervezetben a Gyulafehérvár központú Erdélyi Püspökség a magyarországi Esztergomi Érsekséghez tartozott, ahogy a Zágrábi Püspökség is. A református, a római katolikus és az unitárius egyház Erdélyben csak magyarokból állt, volt továbbá magyar evangélikus egyházi szervezet is. A szászok evangélikusok voltak, a románok a görögkeleti rítust többségükben – elismerve a római pápa főségét – görögkatolikusra cserélték (unitus egyház),[5] az örmények pedig a Lembergi, majd 1742-től a Gyulafehérvári Egyházmegyéhez tartoztak, a római katolikus püspök egyben az örmények apostoli kormányzója is lett (Puskás 2006). A Királyi Magyarországon a szlovákok katolikusok és evangélikusok, a magyarok jellemzően katolikusok, reformátusok és lutheránusok voltak, míg a jelentős számú német lakosság részben lutheránus, részben katolikus.

A horvátok a 17. század közepétől alakították ki azt az elméletet,[6] amelyre támaszkodva a 18. század végére kialakult egy horvát kulturális öntudat, amelynek önálló intézményei a 19. század első harmadától kezdve a horvát nyelv ápolását, a horvát nyelvű művelődést tűzték ki célul. A továbbiakban a horvát területekkel, az ott alapított könyvtárakkal nem foglalkozunk, csak megjegyezzük, hogy a mai Horvátország északi része, a Dráva és a Száva folyók közti terület (többé-kevésbé: Szlavónia) vegyes lakosságú volt (horvát, magyar), és csaknem egységesen római katolikus. A 18. század elején még meglévő magyar protestáns gyülekezetek nem tudtak megerősödni annyira, hogy külön intézményi rendszert, így könyvtárakat hozzanak létre. A Dráva és a Mura közötti részek a Magyar Királyság déli megyéihez tartoztak (Somogy, Zala), és nem a Horvát Királysághoz. Egyházszervezetileg az imént említett földrajzi egységek a Pécsi, a Veszprémi, illetőleg Zágrábi Püspökségekhez tartoztak, amelyek az Esztergomi Érsekség részei voltak.

A korai újkori magyarországi és erdélyi könyvtártörténet egyik alapvető jellegzetessége, hogy az intézményi könyvtárak állományának tudatformáló, műveltségi jelleget kialakító szerepe sokkal jelentősebb, mint a nyugatibb európai országokban. Ennek a jelenségnek az oka az általános szegénység, és ezzel szoros összefüggésben, az országokban lévő könyvanyag kis száma. Ez jelentette a helyi könyvkiadás kis volumenét, és a könyvkereskedelmi intézmények hiányosságát is (Borsa 1973; Borsa 1996; Csapodi 1942; Cushing 1969; Monok 2008). Állandó könyvesboltokról először csak a 19. század elején tudunk, addig a nyomdászok mellett a könyvkötők, vándor könyvkereskedők, illetve más termékekkel kereskedő személyek foglalkoztak a könyvek forgalmazásával (Pavercsik, 1999). Az iskolai, plébániai, parochiális, vagy városi könyvtárak anyaga így a helyi értelmiségiek (tanító, tanár, papi személyek, jogász, orvos) által sokkal inkább használt volt, mint azokban az országokban, ahol magán szakkönyvtárak gyűjtésére megvolt a lehetőség. Ugyancsak sokkal jelentősebb az iskolai időben olvasott könyvek hatása, és még inkább a külföldi tanulmányutakon kézbevett, olvasott, és anyagi lehetőségektől függően megvett művek szellemi, tudatformáló ereje.

Ebben a helyzetben az egyes, főként egyházi intézmények könyvtárainak gyűjteményszervezési politikája, lehetőségeik a könyvanyag gyarapításában meghatározó jellegűeknek mutatkoztak a nemzeti nyelvű kulturális élet megalapozásában, formálásában. Ennek megfelelően az érseki és püspöki könyvtárakat is, az előadásunk tárgyát képező szempontból vizsgálat alá kell venni. Ez utóbbi azért is fontos, mert 1606-tól a magyar katolikus egyházban kánonjogi előírás volt az, hogy papi személy a könyveit nem hagyhatta oldalági rokonaira, csakis a saját egyházára.

A Habsburg udvar Magyarországot és Erdélyt modernizálni akarta, egyben katolizálni, és a lehetséges mértékig németesíteni is. Az udvarnak a 17. század végén elfogadott reformtervezete, az Einrichtungswerk persze csak az elvi, és az igazgatási kereteket szabta meg (Kalmár – Varga 2010; Hodson 2007), a törvényalkotásban az udvar kompromisszumokra kényszerült, és persze nem is akarta törvénybe iktatni számos olyan lépését, amelyet a valóságban megtett. A de jure és a de facto állapot közti különbségre jó példa a protestáns értelmiség újratermelését akadályozó útlevél politika, amelynek gyakorlata numerus clausust jelentett a lelkészek és tanárok számát illetően.[7]

A vallási hovatartozás kérdése, az egyes egyházak erőssége, udvari, állami támogatottsága nagy szerepet játszott az országok kulturális jellegének alakulásában, változásaiban. Miután az udvar politikájának közvetlen anyagi hatásai is voltak, az intézményrendszer erőssége, és ebben a könyvtárak gazdagsága, a friss, a kortárs könyvanyag beszerzési lehetősége is gyakran függött ettől. Ha például az 1670 és 1740 közti főrendi előléptetéseket nézzük (bárói és grófi címek adományozása), jól látszik, hogy protestáns nemes ilyenben nem részesült. Különösen látványos ez az olyan családok esetében, ahol a testvérek közül valamelyik katolizált, és rögtön arisztokrata lehetett (ilyen például a Szirmay család). Az emberi természet örök jellegét mutatja, hogy így persze a legtehetségtelenebb lett főnemes, akinek olvasmányaiban – összehasonlítva lutheránus testvérével – sok lacuna mutatkozik.

A vallási kérdés a magyar kulturális öntudat alakulásában nagyon összetett szerepet játszott,[8] és napjainkig ható szemléleti különbségeket okozott. És nem csupán abban, hogy ma ki, hogyan ítéli meg a magyar nyelvű magyar kultúra kialakításában játszott egyházi szerepet, hiszen a 19. század második felétől időről időre megjelennek azok a kérdések a művelődéstörténeti szakirodalomban, amelyek a „ki az igaz magyar” – egyébként teljesen értelmetlen – kérdést vallási összefüggésben teszik fel. A Magyar Királyság arisztokrata családjainak többsége a 17. század második harmadától rekatolizált. Politikailag ez volt az egyik alapja a Habsburg udvarral való együttműködésnek a török kiűzését illetően. A század utolsó harmadában azonban többségük számára világossá vált, hogy a Habsburg korona alatt egyesülő középkori Magyar Királyságban a magyar családoknak csak mellékszerep jut majd. Ezért is alakították ki az udvari modernizációs tervezettel szemben a saját elképzeléseiket, amelynek határozott kulturális elemei is voltak (Kalmár – Varga 1993). Ezen belül a könyvkultúrának, illetve annak intézményeinek (nyomda, könyvtár) is meg volt a maga szerepe (Berlász 1974; Tóth 1986; Szarvasi 1936; Kelecsényi 1988).

Maga a magyar katolikus egyház is szembesült ezzel a problémával. A protestantizmus visszaszorítása, vagyis az ország rekatolizációja érdekében elfogadta az udvar támogatását, de egyrészt a magyar nyelvű Erdély függetlensége megtartását is helyeselte (annak protestáns többsége ellenére), másrészt próbálta az osztrák egyháztól független entitásként felmutatni magát. Ez utóbbi abban nyilvánult meg, hogy megíratták a Magyar egyháztörténetet (Historia ecclesiastica Hungariae), amelynek kiadását ugyan az osztrák jezsuiták sokáig akadályozták, de a mű, a renden belüli francia segítséggel mégiscsak napvilágot látott (Dünmerth 1987). A Bécsben, Krakkóban, itáliai egyetemeken tanuló katolikus magyarok igyekeztek magyar szentekről, magyar egyháztörténeti kérdésekről disputálni, és ezt a katolikus arisztokrata családok is támogatták.

Az ország 18. századi modernizációjában a szerzetesrendeknek nagy szerepet szánt mind az osztrák, mind a magyar oldal. A magyar jezsuiták a 17. század közepéig folyamatosan törekedtek arra, hogy a Provincia Austriacatól független Provincia Hungaricat is létrehozzák (Lukács 1989), törekvéseiket azonban a rend betiltásáig (1773) nem koronázta siker. A magyar katolikus arisztokrata családok támogatása ezért is fordult a jezsuiták helyett a ferencesek irányába. Természetesen azért is, mert a lakosságnak az utóbbiakhoz nagyobb bizalmuk volt tekintve helytállásukat, hiszen a török uralom alatti területet a ferences atyák kivételével gyakorlatilag minden pap elhagyta. A jezsuita és a pálos missziók a jó akarat elnyerésére elegendőek voltak ugyan, de a bizalom inkább a ferencesek irányában mutatkozott.

A szerzetesrendek könyvtárai azonban mostani tanulmányunk tárgya, vagyis a kulturális önszemlélet formáinak kialakításában nem játszottak kiemelkedő szerepet, kivéve a jezsuita egyetem, illetve jogakadémia gyűjteménye, valamint néhány piarista iskola könyvtára. Közvetetten természetesen a többi rendet is a látókörünkbe kell vonni, hiszen a 18. század elejétől fogva tervezetten alakított „Magyarország Mária országa” nem katolikus fogás a rekatolizáció érdekében, hanem az Eszterházyak, a Batthyányak és a többi főnemesi család tagjai által is aktívan támogatott, végső céljában az átlagos műveltségi színvonal emelését célzó törekvések szolgálatába állított kultusz-választás. Ez a kultusz a Szent István által a Szűzanyának felajánlott ország történelmét, kitartását, és persze egyházát is propagálta.[9]

Kétségtelen azonban, hogy a 18. századi főpapi könyvtárak azok az egyházi gyűjtemények sorában, amelyek aktív, és sokszor közvetlen szerepet játszottak a magyar nemzeti kultúra intézményei megteremtését célzó törekvések kialakításában (Berlász 1974a). A főpapi udvarok szellemisége, a kanonoki réteg tagjai, illetve a főpap környezetében élő világi értelmiségiek fogalmazták meg ezeket a törekvéseket konkrétan is, és alakították az egyes könyvtárak gyarapításának tematikus összetételét (Travnik 1933). Méghozzá úgy, hogy ezek a könyvtárak a magyar történelem, a magyarok, és a velük együtt élő népek múltjának, szokásainak tudatosan szervezett forrásbázisává válhassanak. Nem tudunk olyan könyvtárat mondani, ahol ne lett volna külön hungarica szak, ami nem a magyar nyelvű könyveket jelentette, hanem a tematikus hungaricumokat. A főpapok persze az ország politikai vezető családjaiból kerültek ki nagyobb részt. Eszterházy, Batthyány, Széchenyi, de más családnevek is gyakran tűnnek fel az egyházmegyei schematismusokban. Kulturális politikai törekvéseikben számos közös vonás látszik azokkal, akik akár régi köznemesi családból valók (Telekesy István egri, Padányi Bíró Márton püspök), akár jobbágyszármazásúak voltak (Klimó György pécsi püspök). A főpásztor első gondja természetesen a papi utánpótlás nevelés volt. A hazai nagyszombati 1566-ban alapított papnevelde mellett ugyanis csak Kassán volt teológiai tanítás (1657-től), de főleg Bécsben, Grácban, illetve itáliai városokban képezték papjainkat. A török kiűzése után sorra alakulnak úgynevezett papi szemináriumok Magyarországon és Erdélyben is (1709 Eger (1760-ban a kassai jezsuita szeminárium is ide költözött), 1711 Veszprém, 1718 Nyitra, 1720 Vác, 1732 Győr, 1733 Kalocsa, 1746 Pécs, 1751 Gyulafehérvár, 1753 Kolozsvár, 1777 Szombathely).[10] A helyi kulturális önszemlélet kialakításában a helyben képzett papok komoly szerepet játszottak. Jól követhető ez az öntudatosodás az egyházlátogatási jegyzőkönyvekben fennmaradt plébániai és papi magánkönyvtárak anyagának vizsgálatakor.[11] A magyar történelem, a magyar szentek élete, a magyar egyházi múlt értékeiről szóló könyvek állandó szereplői a legkisebb gyűjteményeknek is. Az említett szemináriumok könyvtárait sorra az alapító püspök magánkönyvtárára alapozták. A kulturálisan, és nemzetiségében is tudatos püspök könyvtára pedig intézményi gyűjteménnyé válva hatásában egyértelművé tette a könyvanyagnak ezt az üzenetét.

Külön kiemelek három püspöki könyvtárat a sorból: a pécsi Klimó György 1774-ben közösségi használatúvá nyilvánította gyűjteményét, és ez a mai napig a Pécsi Tudományegyetem Könyvtárának is a része (tulajdonjoga a püspökségé maradt) (Kókay 1999; Horváth 2000; Csajághy 2000). 1785-ben készült el az az épület Egerben, amelyben Eszterházy Károly püspök egyetemet szeretett volna alapítani. Könyvtárát is ennek megfelelően gyarapította (Antalóczi 1996). A császárral nem egyetértve több kulturális és egyházi politikai kérdésben, egy új magyar egyetem létrehozását az udvar nem engedélyezte. Ugyanígy az erdélyi püspök, Batthyány Ignác végrendeletében nem egyszerűen egyházmegyéjére hagyta könyveit (ahogy ezt a kánonjog számára előírta), hanem „Erdély katolikus lakosaira” (Jakó, 1997), vagyis lényegében katolikus nemzeti könyvtárat alapított (1798; majd látjuk, hogy egy évtized múlva a református magyarok, és a lutheránus szászok is saját nemzeti gyűjteményt mondhattak már magukénak).

A püspöki könyvtárak egy másik szempontból is figyelemre érdemesek. A magyarországi bibliofília szép fejezete kötődik a 18. századi főpapokhoz (Monok 2002; Monok – Budai – Hapák 2006). Ez sem független a nemzeti kulturális öntudat jelenségeitől. A bajorországi, vagy éppen a württenbergi szerzetesi könyvtárak feloszlatása, vagy a 18. században Itáliában nagy számban a könyvpiacra kerülő ősnyomtatvány, illetve középkori kódexek közül a magyar vonatkozású darabokat ekkor vásárolták meg.[12] Emellett a kortárs szellemi áramlatok könyveit is megszerezték, és ennek a könyvanyagnak a hatása nem lebecsülendő (vö.: Guilbaud 2005; Granasztói 2005; Ring 2005). A teológia mellett főként a kortárs történeti és a földrajzi tárgyú művek jelentették ezt a modernséget. Ha megnézzük a Mária Terézia által újonnan alapított Szombathelyi (1777) püspökség első két főpásztorának a könyvtárát (Szily János, Paul Herzan), akkor a 18. század végének egyik leginkább francia orientáltságú egyházi gyűjteményt láthatjuk (vö.: Tóth 2002). Ugyanígy kiemelhetjük a kalocsai érsek, Patachich Ádám (érsek 1776–1784) monumentális könyvgyűjteményét, amelyet utóda Kollonich László (érsek 1787–1817) gyarapított félszázezresre, akkor pontosan követhető, hogy a feloszlatott rendek könyvtárainak milyen szempontú válogatását követték a vásárlásban (Boros 1994). Éppen e kalocsai példa húzza alá a főpapi könyvtár nemzettudat építő szerepét, hiszen az 1791-től itt, a könyvek beszerzésében, válogatásában is segítő Katona István (1732–1811) jezsuita historikus adta ki a 19. század első felének legnagyobb magyar történeti okmánytárát 42 kötetben 1779 és 1811 között (Hauer 1911).

A katolikus egyház vezetői, papsága, így ennek megfelelően intézményi rendszere, nyomdával – köztük a 18. században legproduktívabb nagyszombati egyetemi kiadó – könyvtáraival, ugyanígy a kialakított katolikus (majd a 19. században nemzeteivé vált) kultuszaival, az egyház tudós tagjainak a magyar történelmet feltáró módszeres tevékenységével, kétségtelenül a történelmi Magyarországon (Kárpát-medence) élő népek kulturális felemelésén, gondolkodásuk modernizálásán is dolgozott. A katolikus egyház egyetemessége, a Habsburg családhoz, udvarhoz való kötődése miatt azonban számos olyan kompromisszumra kényszerült, amely egyik itt élő nép kulturális önszemléletének sem lehetett elfogult támogatója. Egyházként, mint intézmény. De tagjaiban, sokszor vezetőiben, természetesen igen. Azzal együtt, hogy a 18. század végéig a katolikus egyházi intézmények sokkal inkább voltak hungarus intézmények, mint magyarok, a század második felében az akkor modernnek mondott gondolkodás, illetve az erre való képzés képviselőivé is váltak. Elég itt arra utalni, hogy a legelső gazdasági felsőoktatási intézményt a piarista rend alapította Szencen 1763-ban (Collegium Oeconomicum), amelynek könyvtára teljesen korszerű gyűjtemény volt (Hegyi 1978). Geometria, építészet, kereskedelmi számtan, könyvvitel, gazdaságtan, fizika, német nyelv és a kereskedelmi levelezés, fölmérés, építészet, hidraulika, matematika, filozófia és közgazdaságtan. Ám csaknem egészében német nyelven. Tudunk olyan példákat említeni, amikor egy-egy magyar püspök, hogy modernizálja a papképzés könyvanyagát, a korszerű olasz teológiai műveket latinra fordíttatta, ám az is igaz, hogy a 18. század utolsó harmadában már a fordítás nyelve egyre gyakrabban a magyar lett.[13]

Mielőtt a protestáns intézményi könyvtárak kulturális identitást formáló erejére térnék, térjünk vissza néhány gondolat erejéig a papokat képző intézetek, illetve a szerzetesi közösségek gyűjteményekhez. A Kárpát-medence más nemzetiségei sorában ugyanis hasonló jelenségekről számolhatunk be. A ruszinok görögkatolikus hívekként, megőrizve az egyházi szláv liturgikus nyelvet 1771-ig az egri püspök egyházigazgatása alatt éltek. XIV. Benedek pápa ekkor hozta létre a független Munkácsi Görögkatolikus Egyházmegyét, részben elismeréséül annak a munkának, amelyet Olsavszky Mihály (1697–1767) végzett, aki 1746-ban Máriapócson alapított papneveldét és könyvtárat, hogy a római katolikus képzéstől részben különválassza az utánpótlás nevelését. Miután 1777-ben létrehozták a Nagyváradi Görögkatolikus Püspökséget is, a paphiány enyhítésére 1778-ban Ungváron önálló szeminárium létesült könyvtárral. A ruszinok kulturális öntudata azonban csak a 19. század második felére alakult úgy, hogy független nem egyházi intézményeket is létrehozzanak (Bottlik 1997; Doncsev – Szőke (ed.) 2007). A Habsburg udvar a ruszinok, és Erdélyben a románok megnyerését is határozottan támogatta (azért is, hogy a magyarokkal szemben kihasználhassa őket).

A románok önszerveződése azonban részben ettől függetlenül indult el. Ennek egyik első eredmény a Balázsfalván 1758-ban létrehozott szeminárium, nyomda és könyvtár.[14] A román kulturális törekvések[15] legjelentősebb képviselője Inochenţie Micu-Klein (1692–1768) volt, aki 1729-ben lett a Gyulafehérvári és Fogarasi román görögkatolikus egyházmegye főpásztora, 1737-be helyezte át székhelyét Balázsfalvára. Az itteni szemináriumi könyvtár 1747-es katalógusa (Bíró – Monok – Sipos 2012) már határozottan az ő szellemiségét mutatja. Az addig megjelent kevés román nyelvű könyvanyag jó része megvolt itt, és feltűnő a katolikus teológiai anyag frissessége. Bizonyára tanulmányai idején, Kolozsvárt és Nagyszombatban vásárolta ezeket. Annak ellenére, hogy a legtöbb román nyelvű könyvet még a 19. század elején is Budán adták ki az Egyetemi Nyomdában (Veress – Domokos 1982; Király 2003), a balázsfalvi szeminárium, majd gimnázium a román értelmiség nevelésében komoly szerepet játszott. A román szakirodalomban felbukkan ugyan az a nézet, hogy a néhány tucat könyvet őrző 17. századi gyulafehérvári román püspöki gyűjteményt, mint román nemzeti könyvtári előzményt kellene tekintenünk (Mârza 2005, 133–154), erre semmilyen forrás nem utal. A 18. század közepén a románok elsődlegesen a román népnek, mint államalkotó erőnek az elismerését kérték a császártól, amely elismeréssel a magyarok, a székelyek és a szászok mellett egyenjogúvá válhattak volna ebben a tekintetben. Micu-Klein törekvése is alapjában ez volt, ám az általa alapított intézmények hatása a román papságon túlra is mutatott.[16]

A magyar kulturális identitás kialakítása szempontjából a protestáns egyházak anyanyelvűségi programjának, intézményi rendszerének karakteresebb szerep jutott. Köszönhető ez mindenképpen annak, hogy az 1541-ben önállóvá vált Erdélyi Fejedelemség hivatalos nyelve a magyar lett, a fejedelmek magyarok voltak, többségük protestáns, a 17. században pedig csak kálvinista. A 16. században létrehozott református kollégiumi rendszer, annak 17. századi megerősítése egyértelműen abban az irányban hatott, hogy a magyar nyelv irodalmi nyelvvé tudott válni, és megteremtődött a különféle szakmák magyar szókincse is. Ahogy Magyarországon a tizenötéves háború (1591–1606), Erdély történetében a legsúlyosabb csapán az 1658-as tatár-török invázió volt, a hadműveleti területté vált ország számos intézménye elpusztult. A fejedelmi székhely, és az ottani református kollégium, könyvtárával együtt a tűzvészek martaléka lett. A kollégium újraalapítása után elveszítette vezető szerepét.

Erdély és Magyarország Habsburg Birodalomba integrálásának kezdetén azonban még a valamennyi protestáns középfokú intézmény működött.[18] 1760-ra ezek közül többet alsószintű iskolává minősítettek, könyvtáruk szétszóródott (Szatmár, Zilah, Nagybánya, Szászváros református kollégiumai).[19] Ez a Habsburg udvar által teremtett helyzet azonban azt is eredményezte, hogy az erőket koncentrálták, vagyis Magyarországon Sárospatak, Debrecen és Pápa maradt központi kollégiumnak, ezekben a teológiai felsőfokú képzést is megszervezték a lelkész utánpótlás segítésére. Ugyanez a koncentráció alakult ki Erdélyben is, ahol a Kolozsvár, Nagyenyed és Marosvásárhely maradt erős kollégiumnak a 18. századra (vö.: Albert 2009; Pálfi 2009).[20] Az erdélyi kálvinista könyvtárak, ahogy az egyház is, biztos támaszt találtak a református arisztokrácia tagjaiban (Teleki, Bethlen, Bánffy, Kemény stb.), és létrejött egy csak Erdélyre jellemző intézmény is, a Református Főkonzisztórium (Sipos 2000). Ennek feladata volt többek közt a református egyházat szolgáló nyomdák támogatása, illetve a kollégiumi könyvtárak anyagának ápolását biztosító anyagi eszközök előteremtése is. Gyakran az arisztokrata család könyvtárának adományozásával is segítette ezeket a könyvtárakat. Teleki József, majd felesége, Bethlen Kata a nagyenyedi kollégiumot támogatta így. Utóbbi könyvtár Erdély legnagyobb magyar nyelvű könyvgyűjteménye volt (Simon – Szabó – Deé Nagy 1997). A Teleki család 18. század végi generációinak több tagja alapított nemzeti rangú könyvtárat. Teleki Sámuel (1739–1822) például Marosvásárhelyt 1802-ben a róla elnevezett könyvtárat tette az erdélyi kálvinista magyarok központi gyűjteményévé (Deé Nagy, 1997). Az ebben a városban lévő református kollégium könyvtárával együtt ez az állomány jóval meghaladta a Pesten, Széchényi Ferenc által alapított Bibliotheca Regnicolaris (a mai magyar nemzeti könyvtár) nagyságát. A könyvtárak anyagára támaszkodva 1793-ban Marosvásárhelyen megalakult az Erdélyi Magyar Nyelvmívelő Társaság, amelynek legállandóbb, legszilárdabb alapját a kollégium tanárai és volt diákjai jelentették (Jakab 1884; Éder 1978). Egy másik Teleki, József (1790–1855) Pesten alapította meg a Magyar Tudományos Akadémia könyvtárát, és lett a Tudós Társaság első elnöke (1825) (Magyar T. A. K. 1976; Fekete 1976).

Az erdélyi református kollégiumok könyvtárainak 18. századi katalógusai egyértelműen mutatják, hogy a magánadományok mellett az intézmények is hangsúlyt fektettek arra, hogy a hungaricum és transylvanicum gyűjtés rendszeres legyen. Ha nem tudták a nyomtatott könyvet megvásárolni, gyakran kézzel lemásolva őrizték az Erdély történeti munkákat. A főúri hagyatékokkal jutottak a legtöbbször a középkori magyar nyelvemlékekhez, illetve értékesebb, és ritka 15–17. századi magyar, vagy magyar vonatkozású anyaghoz.

A magyarországi kálvinista kollégiumok könyvtárainak összetétele hasonlóan alakult. Emellett kiemelném azt a szerepet, amelyet a debreceni kollégium betöltött a török megszállás alól felszabadított területeket. Létrehozta az úgynevezett patricula rendszert, amely kezdetben úgy működött, mint az egyházi szervezetben a filiák. A 18. század közepére ezek az iskolák – Nagykőrös, Mezőtúr, Hódmezővásárhely – megerősödtek, önállóvá váltak, könyvtáruk nagysága elérte a 800 – 1000 kötetet (Földesi – Imre – Varsányi 1990; Ádám – Joó 1896). Köszönhetően a jelentősebb hatású tanárok könyvadományainak, sokszor nagyon modern könyvanyagot tudhattak magukénak.[21]

Ezen a ponton külön kiemelném azt a jelenséget, amely ismét egy paradoxon a magyar történelemben. A kálvinista egyháznak nem volt egyetemes szervezete. Működött a szolidaritás persze, hiszen a svájci és a hollandiai gyülekezetek vásárolták meg, és ezzel szabaddá tették például a Habsburg udvar által gályarabnak eladott magyar protestáns lelkészeket és tanárokat (1670-es évek). Ugyanígy támogatták a magyarországi és az erdélyi diákokat, ha azok eljutottak az ottani egyetemekre (ma is működnek még a 17. század végén, 18. század elején erre a célra létrehozott alapítványok). A 18. század elején a Magyarországra és Erdélybe visszatelepülő szerzetesrendek például az ausztriai, bajorországi, vagy lengyelországi anyakolostorból, illetve a nyugati és itáliai provinciák rendházaiból komoly könyvadományokat kaptak, hogy segítsék az indulást. Ne feledjük ezeknek a rendeknek mindenütt komoly pasztorizációs szerep jutott, hiszen nagyon kevés világi pap volt a területen. Milyen könyveket adtak ajándékba? Nem a legújabbakat, hanem a helyben már nem nagyon használt, és persze régebbi könyveket. A katolikus Magyarország így olvasmányanyagában archaikussá vált, amely archaizáló tendencia – a latin nyelv központi szerepe miatt is – egyébként is általános jelenség volt (Monok 2007, 35–38). Ez akkor is így van, ha tudjuk, és említettem is, hogy például a piarista rend nagyon korszerű oktatást végzett, vagy hogy egyes főpapok tudatosan törekedtek a kortárs könyvanyag megvásárlására is. A protestáns egyházaknál ez a jelenség nem, vagy sokkal kisebb mértékben érvényesült, főként a magyar nyelvet a központba állító kálvinistáknál. Ne feledjük, hogy a lutheránus hívek többsége német ajkú volt, vagy szlovák.

Az evangélikus kollégiumok könyvtárai is jól mutatják, hogy a könyvanyag használói főként németek voltak. A 18. század végéig a kollégiumok német többségű városokban voltak. Közülük csak Késmárkon, Eperjesen, Pozsonyban majd Sopronban vált a szlovák, illetve a magyar diákság számottevő létszámúvá. A 18. században a pozsonyi lett igazán jelentős, ahol külön ki kell emelnünk Bél Mátyás (1684–1749) szerepét, aki 1714-től lett az intézmény munkájának irányítója (Tóth 2006, Bevezetés). Nemzetközileg elismert tudós, Magyarország föld- és természetrajzának, történelmének nemzetközi bemutatásán programszerűen dolgozott. Könyvtárát is intézményére hagyta, amely ezzel komoly hungaricum gyűjteménnyé vált.

Az erdélyi lutheránus kollégiumok közül kiemelkednek a 16. századi alapításúak, Brassó és Nagyszeben.[22] Az erdélyi szász történetírók több generációja indult el ezekből, azok, akik a legnagyobb transylvanicum gyűjteményeket hozták létre, és hagyták halálukkor az alma materre. A transylvanus tudat kialakításában nekik komoly szerep jutott.

Igazságtalan lenne, ha egy gondolatban nem emlékeznénk a két erdélyi unitárius kollégiumról, illetve ezek könyvtárairól. Az 1566-ban alapított kolozsvári iskola a 17. században Erdélyben a legmodernebbnek számított. Könyvtára akkor vált jelentőssé, amikor 1738-ban egyesítették a gyülekezet könyvtárával, így igazi filozófiai és teológiai kincsestár jellege mellett az erdélyi unitarizmus történetének részletes dokumentációjára is törekedhetett. Erdélynek a Habsburg Birodalomba integrálásának protestáns oldalon a legnagyobb vesztese az unitáris egyház volt. Számos iskolát és templomot kellett elhagyniuk. Ezért is fontos, hogy még II. József uralkodása előtt a tordai kollégiumot meg tudta erősíteni. Mivel az unitárius iskolákban csak magyarok és lengyelek tanultak, így a magyar kulturális öntudatra nevelés mellett a két nép közös emlékezete újabb vonásokkal erősödött.

A felsőoktatási intézményeket,[23] és könyvtáraikat szándékosan hagytam mondandóm végére. Ezek az intézmények a szaktudományos értelmiségiek képzésével a különféle nemzeti kulturális potenciált erősítették, a tananyagban, illetve az azt követő könyvtári háttérben nehezen fedezhető fel. A Nagyszombatról Pestre költöztetett egyetem könyvtára azonban, köszönhetően a 17–18. századi jezsuita történetírói generáció tagjainak (Hevenesi Gábor (1656–1715), Timon Sámuel (1675–1736), Péterffy Károly (1700–1746), Kaprinai István (1714–1786), Pray György (1723–1801)) köszönhetően a magyar törtéenti kutatás, és ezzel a magyar kulturális önismeret megkerülhetetlen gyűjteményévé vált (Tóth 1982; vö. még: Gunst 2000, 139–165).

Összegezve mondandómat tehát aláhúznám azt a tényt, hogy a magyarországi és erdélyi intézményi könyvtárak tartalmi összetételének alakulása a 18. században nagyban függött azoktól a magángyűjteményektől, amelyek integrálódtak a gyűjteménybe. A katolikus egyház ezt az integrálódást jogilag is előírta, de anélkül is megtörtént volna, hiszen a főpapok, a középpapság tudatosan törekedett a saját nemzetiségi kulturális közössége szellemi ápolásával. A protestáns egyházak, különösen a kálvinista és az unitárius ezen túlmenően még a magyar anyanyelvűségi programjukkal, a magyar államalkotó, egyházszervező és kulturális tevékenység múltjának tudatos felmutatásával maradandó nyomot hagytak a kulturális önszemléletünkön. Ez a hatás különösen erős, mivel a 19. század első felének magyarországi és erdélyi reformmozgalmai sokszor élesen Habsburg ellenesek voltak, ami latens módon a katolikus egyház kritikáját is jelentette. Ugyanakkor szinte egyoldalúan csak a magyar nyelvű múltat mutatták fel, tartották a hagyományok átadása előterében, ezzel kárt is tettek, a latin, a nemét, és az egyéb nyelvű magyarországi kultúrát elfeledtették a magyarokkal, de a más nemzetiségekkel is. Így most ezek a nemzetiségek az együttélésnek csak az összeütközésekkel teli időszakára emlékeznek, arra, amikor már mindegyik magyarországi nemzetiség a maga kulturális intézményeire alapozva megfogalmazta önmaga kulturális identitását.

Jegyzetek

« [1] A magyar művelődéstörténetírás utolsó 50 évében több olyan összefoglalás is született, amely a 18. század művelődését eltérő korszakolással, és eltérő szemlélettel jellemezte. A nagy klasszikus, Kosáry Domokos a barokk és a felvilágosodás gondolkodástörténeti keretében, alapvetően intézménytörténetet írt, módszeresen számbavéve a kulturális élet valamennyi akkor létező ágazatát (Kosáry, 1996). Ez a mű a 18. századot kronologikusan értelmezi, vagyis az 1700 és az 1800 közti időszakként, míg Kósa (1998) a kora újkor részeként tárgyalja a század első két harmadát (Bitskey István, Tóth István György), az utolsó harmadot „a polgári társadalom kora” cím alatt (1770–1920). Megjegyzendő, hogy „Magyarország” mindkét kézikönyv számára „Magyarország és Erdély”.

« [2] A horvátok nyelvhasználatára és írásbeliségére összefoglalóan lásd Nazor – Bratulić – Tomasović 2002.

« [3] Erdély 1541 és 1848 között bírt a Magyar Királyságtól független államisággal.

« [4] Az elmúlt két évizedben a magyarországi és a romániai kutatócsoportok is foglalkoztak ezzel a kérdéssel. Itt csak néhány tanulmánykötetet említek: Crâciun – Ghitta 1995;Crâciun – Ghitta 1998; Balla – Sterbling 1998; Illés 1999; Andor – Tóth 2001.

« [5] Az unitus egyház kialakulásának történetét a bécsi és a gyulafehérvári egyetemek által vezetett nemzetközi kutatócsoport vizsgálta, tekintette át az eddigi szakirodalmat. Munkájuk eredményeként, teljes bibliográfiával két kötet látott napvilágot: Marte et al. 2010-2011.

« [6] Ezzel összefüggésben lásd Bene 2000.

« [7] Nem volt az országban protestáns egyetem, így mindegyik felekezet (lutheránus, kálvinista, unitárius) németországi, svájci és hollandiai képzőhelyekre küldte a fiatalokat tanulni.

« [8] Legújabban egy „külső szem”, az Egyesült Államokban élő Vermes Gábor a kulturáltsági szintek, ízlések, a mentalitás változásait kifejezetten politikatörténeti időhatárok között tárgyalta öszefoglalóan: Vermes 2011.

« [9] A könyvtárnyi szakirodalom három eltérő szemléletű írását idézem: Tüskés – Knapp 2002; Mikos 2010; Varga 1994.

« [10] A magyarországi és erdélyi felsőoktatási intézmények lexikonszerű számbavétele, rövid történeti bemutatással és bibliográfiával: Szögi 1994.

« [11] A források: Zvara 2001; Holl 2000; Holl 1982.

« [12] Feltűnő, hogy ez a főpásztoroknak ez a tevékenysége, párhuzamosan a magyar arisztokrácia tagjaiéval, a 19. század végén újra határozottan felerősödött. Jó példa erre Pauer János (székesfehérvári püspök 1876–1889), vagy Apponyi Sándor gróf.

« [13] Így például Ludovico Antonio Muratori, vagy Paolo Segneri művei esetében is, amelyeket Magyarországon latinul és magyarul is kiadtak. Vö.: Sárközy 2001; Száraz 2008; Szelestei Nagy 2000; Szelestei Nagy 2010, 100–112.

« [14] Összefoglalóan lásd Jakó 1976, 252–257; Mârza 2005a, 155–162.

« [15] Összefoglalóan, teljes bibliográfiával: Stanciu 2010.

« [16] E téren tanúsított türelmetlensége volt az oka konfliktusainak a magyar rendekkel, és Mária Teréziával is. Ezért is kellett élete végén elhagynia Erdélyt, Rómában halt meg.

« [17] 1530-as évek: Pápa, Sárospatak, Debrecen, 1557: Marosvásárhely, 1622: Gyulafehérvár, Kolozsvár, Nagyvárad,1662 Nagyenyed

« [18] Összefoglalóan lásd Mészáros (1981) vonatkozó fejezeteit.

« [19] A könyvtártörténeti forrásokat lásd: Fekete – Bura – Monok – Varga 1988; Oláh 2009.

« [20] A könyvtártörténeti források: Monok – Viskolcz – Tonk 1991.

« [21] Ilyen volt például Nagykőrösön Losontzi István és Balla Gergely könyvhagyatéka. Vö.: Bajáki – Bujdosó – Monok – Viskolcz 2009, 350–358.

« [22] A könyvtártörténeti források: Monok – Ötvös – Verók 2004.

« [23] Egyetemek: (1) 1635 Nagyszombat, jezsuita egyetem, 1777-ben Budára, majd Pestre költözött. Ezen belül jött létre 1769-ben az Orvostudományi Egyetem elődjének számító intézet, Schola Medicinalis, amely 1848-tól önálló lett. Ugyanígy alakult 1782-ben a Műszaki Egyetem (alapításakor a Pesti Egyetem Institutum Geometricum-a), amely 1856-tól önálló. Ugyancsak 1787-ben az Állatorvostudományi Egyetem, amely 1851-től önálló intézmény. (2) 1657 Kassa, jezsuita akadémia (teológia, majd 1693-tól jog is). (3) 1735 Selmecbánya, Bányászati és Kohászati Egyetem. (4) 1797 Keszthely, Georgicon, Agrártudományi Egyetem. Jogakadémiák: (1) 1667 Eperjes, evangélikus teológia és jogakadémia; (2) 1693 Kassa, jezsuita jogakadémia; (3) 1718 Marosvásárhely, református jogakadémia; (4) 1777 Kassa, királyi jogakadémia; (4) 1788 Nagyvárad királyi jogakadémia. Tanítóképző: 1778 Győr

Felhasznált irodalom

Ádám G. – Joó I. (1896). A nagykőrösi Ev. Ref. Főgymnasium története. Nagykőrös: Református Gimnázium.

Albert T. (2009). Az erdélyi református egyház a 17–18. században. Budapest: METEM.

Andor, E. – Tóth, I. Gy. (eds.) (2001). Frontiers of Faith. Religious Exchange and the Constitution of Religious Identities 1400–1750. Budapest: CEU Press.

Antalóczi L. (1996). Az Egri Főegyházmegyei Könyvtár története. 1793–1996. Eger: Főegyházmegyei Hivatal.

Bajáki R. – Bujdosó H. – Monok I. – Viskolcz N. (eds.) (2009). Magyarországi magánkönyvtárak IV. 1552–1740. (Adattár XVI – XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 13/4.) Budapest: OSZK.

Balla, B. – Sterbling, A. (eds.) (1998). Ethnicity, Nation, Culture. Central and East European Perspectives. (Beiträge zur Osteuropaforschung 2.) Hamburg: Krämer Verlag.

Bene S. (2000). Egy kanonok három királysága. Ráttkay György horvát históriája. (Irodalomtörténeti füzetek, 148.) Budapest: Argumentum Kiadó.

Berlász J. (1974). Könyvtári kultúránk a 18. században. In Szauder J. – Tarnai A. (eds.). Irodalom és felvilágosodás. Tanulmányok (pp. 283–332). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Berlász J. (1974). Magyarország egyházi könyvtárai a XVI–XVIII. században. In Pintér M. (ed.). Régi könyvek és kéziratok (pp. 221-226). Budapest: OSZK.

Bíró Gy. – Monok I. – Sipos G. (eds.) (2012). Erdélyi könyvesházak V. 1541–1750. Vegyes források. (Adattár XVI–XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 16/5.) Szeged: SZTE.

Boros I. (1994). A Kalocsai Főszékesegyházi Könyvtár. Budapest: Balassi Kiadó.

Borsa G. (1973). A 16. századi magyarországi könyvnyomtatás részmérlege. (Hervay Ferenc és Csapodi Csaba hozzászólásával.) Magyar Könyvszemle 80, pp. 249–269. (Különlenyomat: Reneszánsz Füzetek 22. Budapest, 1973.)

Borsa G. (1996). A 16. századi magyarországi könyvnyomtatás részmérlege. In Borsa G. Könyvtörténeti írások. I. A hazai nyomdászat 15–17. század (pp. 350–363). (Az Országos Széchényi Könyvtár Kiadványai. Új sorozat 6.) Budapest: OSZK.

Bottlik J. (1997). Hármas kereszt alatt. Görög katolikusok Kárpátalján az ungvári úniótól napjainkig (1646–1997). Budapest: Hatodik Síp Alapítvány.

Crâciun, M. – Ghitta, O. (eds.) (1995). Ethnicity and Religion in Central and Eastern Europe. Cluj-Napoca: Cluj University Press.

Crâciun, M. – Ghitta, O. (ed.) (1998). Church and Society in Central and Eastern Europe. Cluj-Napoca: European Studies Foundation Publishing House.

Cushing, G. F. (1969). Books and Readers in 18th Century Hungary. The Slavonic and East European Review vol. 108, pp. 57–88.

Csajághy G. (2000). Klimó György könyvtáráról. In Boda M. – Kalányos K. – Surján M. – Tüskés T. (eds.). A könyv- és könyvtárkultúra ezer éve Baranyában. Tanulmányok (pp. 91-94). Pécs: JPTE.

Csapodi Cs. (1942). Könyvtermelésünk a 18. században. Magyar Könyvszemle 60. pp. 393–398.

Deé Nagy A. (1997). A könyvtáralapító Teleki Sámuel. Kolozsvár: Erdélyi Múzeum Egyesület.

Doncsev T. – Szőke L. (eds.) (2007). A keleti kereszténység Magyarországon. (Kisebbségkutatás könyvek) Budapest: Lucidus Kiadó.

Dünmerth D. (1987). Inchofer Menyhért küzdelmei és tragédiája Rómában (1641–1648). In Dünmerth D. Írástudók küzdelmei. Magyar művelődéstörténeti tanulmányok (pp. 155–204). Budapest: Panoráma Kiadó.

Éder Z. (1978). Benkő József nyelvészeti munkássága és az Erdélyi Magyar Nyelvművelő Társaság. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Fekete Cs. – Bura L. – Monok I. – Varga A. (eds.) (1988). Partiumi könyvesházak, 1621–1730. Sárospatak, Debrecen, Szatmár, Nagybánya, Zilah. (Adattár XVI–XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 14.) Budapest – Szeged: MTAK – JATE

Fekete, G. (ed.) (1976). A Magyar Tudományos Akadémia Könyvtára, 1826–1976. Budapest: MTAK.

Földesi F. – Imre M. – Varsányi P. I. (1990). A hódmezővásárhelyi Bethlen Gábor Gimnázium. (Iskolák a múltból) Budapest:, Tankönyvkiadó.

Granasztói, O. (2005). Lecteurs hongrois de livres francais. Diffusion et réception de la littérature francaise en Hongrie vers la fin du XVIIIe siécle. In F. Barbier – I. Monok (eds.). Les bibliothèques centrales et la construction des identités collectives (pp. 255–261). (L’Europe en réseaux. Contributions a l’histoire de la culture écrite 1650–1918. – Vernetztes Europa. Beiträge zur Kulturgeschichte des Buchwesens 1650–1918. Bd. III.) Leipzig: Universitätsverlag.

Guilbaud, J. (2005). La diffusion des idées jansénistes par le livre français en Europe centrale aux XVIIe et XVIIIe siècles. Magyar Könyvszemle 121, pp. 42–54.

Gunst, P. (2000). A magyar történetírás története. Debrecen: Csokonai Kiadó.

Hauer F. (1911). Katona István emlékezete. Kalocsa: Jurcsó Nyomda.

Hegyi F. (1978). A szenci piarista Collegium Oeconomicum könyvtára. Magyar Könyvszemle 94, pp. 167–176.

Hodson, B. A. (2007). The development of Habsburg Policy in Hungary and the Einrichtungswerk of Cardinal Kollonich, 1683–90. Austrian History Yearbook 38, pp. 92–107.

Holl, B. 1982. Lo sviluppo del pensiero teologico alla luce del patrimonio librario del clero cattolico ungherese del primo periodo dell’Illuminismo. In B. Köpeczi – P. Sárközy (eds.). Venezia, Italia, Ungheria fra Arcadia e Illuminismo. rapporti Italo-Ungheresi dalla presa di Buda alla Rivoluzione Francese (pp. 211–224). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Holl B. (2000). Laus librorum. Válogatott tanulmányok. Monok I. – Zvara E. (eds.). Budapest: METEM.

Horváth M. (2000). Klimó püspök könyvtáralapítása. In Boda M. – Kalányos K. – Surján M. – Tüskés T. (eds.). A könyv- és könyvtárkultúra ezer éve Baranyában. Tanulmányok (pp. 81-90). Pécs: JPTE.

Illés P. A. (ed.) (1999). Felekezetek és identitás Közép-Európában az újkorban. (Sentire cum ecclesia 1.) Piliscsaba – Budapest: PPKE – METEM

Jakab E. (1884). Aranka György és az erdélyi nyelvművelő és kéziratkiadó társaság. Budapest: Egyetemi Nyomda.

Jakó Zs. (1976). A balázsfalvi nyomda kezdetei. In Jakó Zs. Írás, könyv, értelmiség. Tanulmányok Erdély történelméhez (pp. 252-256). Bukarest: Kriterion Kiadó.

Jakó Zs. (1997). Batthyány Ignác, a tudós és a tudományszervező. In Jakó Zs. Társadalom, egyház, művelődés. Tanulmányok Erdély történelméhez (pp. 359–382). Budapest: METEM.

Kalmár J. – Varga J.J. (1993). A magyar királyság berendezésének műve. Függelék: A pozsonyi rendi bizottság tervezete. Az ún. "Magyar Einrichtungswerk". (Századok Füzetek, 1.) Budapest: Magyar Történelmi Társulat.

Kalmár J. – Varga J. J. (2010). Einrichtungswerk des Königreichs Hungarn 1688–1690. (Forschungen zur Geschichte und Kultur des östlichen Mitteleuropa, 39.) Stuttgart: Steiner Verlag.

Kelecsényi, G. (1988). Múltunk neves könyvgyűjtői. Budapest: Gondolat Kiadó.

Király P. (2003). A kelet-közép-európai helyesírások és irodalmi nyelvek alakulása. A budai Egyetemi Nyomda kiadványainak tanulságai 1777–1848. (Dimensiones culturales et urbariales Regni Hungariae 3.) Nyíregyháza: Nyíregyházi Főiskola Ukrán és Ruszin Filológiai Tanszék.

Klaniczay T. (1993). Die Benennungen „Hungaria” und „Pannonia” als Mittel der Identitätssuche der Ungarn. In T. Klaniczay – K. Németh S. – P-G. Schmidt (eds.). Antike Rezeption und nationale Identität in der Renaissance insbesondere in Deutschland und in Ungarn (pp. 83-100). (Studia Humanitatis. Bd. 9.) Budapest: Akadémiai Kiadó.

Kókay Gy. (1999). A magyarországi könyvtárak és a művelődés a 18. század második felében – Klimó György emlékezete. Magyar Könyvszemle 115. pp. 304–313.

Kósa L. (ed.) (1998). Magyar művelődéstörténet. Budapest: Osiris Kiadó.

Kosáry D. (1996). Művelődés a XVIII. századi Magyarországon. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Lukács L. (1989). A független magyar jezsuita rendtartomány kérdése és az osztrák abszolutizmus (1649–1773). (Adattár XVI–XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 25.) Szeged: JATE.

Magyar T. A. K. (ed.) (1976). Fejezetek a 150 éves Akadémiai Könyvtár történetéből. (A Magyar Tudományos Akadémia Könyvtárának közleményei. Új sorozat, 2.) Budapest: MTAK.

Marte, J. – Ionitâ, V. – Mârza, I. – Suttner, E. Ch. (eds.) (2010-2011). Die union der Rumänen Siebenbürgens mit der Kirche von Rom. – Unirea românilor transilvăneni cu Biserica Romei. 2 vol. Bucureşti: Editura Enciclopedică.

Mârza, E. (2005). Die Bibliothek der Metropolie von Alba Iulia. In F. Barbier – I. Monok (eds.). Les bibliothèques centrales et la construction des identités collectives (pp. 133–154). (L’Europe en réseaux. Contributions a l’histoire de la culture écrite 1650–1918. – Vernetztes Europa. Beiträge zur Kulturgeschichte des Buchwesens 1650–1918. Bd. III.) Leipzig: Universitätsverlag.

Mârza, I. (2005). Die Bibliothek der Metropolie von Alba Iulia. In F. Barbier – I. Monok (eds.). Les bibliothèques centrales et la construction des identités collectives (pp. 155–162). (L’Europe en réseaux. Contributions a l’histoire de la culture écrite 1650–1918. – Vernetztes Europa. Beiträge zur Kulturgeschichte des Buchwesens 1650–1918. Bd. III.) Leipzig: Universitätsverlag.

Mészáros I. (1981). Az iskolaügy története Magyarországon 996–1777 között. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Mikos É. (2010). Árpád pajzsa. A magyar honfoglalás-hagyomány megszerkesztése és népszerűsítése a XVIII–XIX. században. (Szóhagyomány) Budapest: L’Harmattan Kiadó.

Monok I. – Budai A. – Hapák, J. (2006). A magyar bibliofília képeskönyve. Budapest: Korona Kiadó.

Monok I. – Ötvös P. – Verók A. (eds.) (2004). Erdélyi könyvesházak IV/1-2. – Bibliotheken in Siebenbürgen IV/1-2. Lesestoffe der siebenbürgen Sachsen, 1575–1750. (Adattár XVI–XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 16/4/1-2.) Budapest: OSZK.

Monok I. – Viskolcz N. – Tonk S. (eds.) (1991). Erdélyi könyvesházak II. Kolozsvár, Marosvásárhely, Nagyenyed, Szászváros, Székelyudvarhely. (Adattár XVI–XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 16/2.) Szeged: JATE.

Monok, I. (2002). La bibliophilie en Hongrie au XVIIIe siècle. Art et métiers du livre, Nr. 230, pp. 20–25.

Monok I. (2007). A bajor nyomdászat szerepe Magyarország rekatolizálásában. Statisztikai megközelítések. In Kalmár L. (ed.). Európai szemmel. Tanulmányok Köpeczi Béla tiszteletére (pp.35-38). Budapest: Universitas Kiadó.

Monok I. (2008). A kora újkori Magyarország olvasmányműveltségéről. Részmérleg egy hosszú alapkutatás eredményeiről. In Hegyi Á. – Simon M. (eds.). „Apró cseppekből lesz a zápor.” Bakonyi Géza emlékkönyv (pp. 23-43). (Habent sua fata libelli IV.) Szeged: Szegedi Egyetemi Kiadó, Juhász Gyula Felsőoktatási Kiadó.

Nazor, A. – Bratulić, J. – Tomasović, M. (2002). Drei Schriften – Drei Sprache. Kroatische Schriftdenkmäler und Drucke durch Jahrhunderte. Ausstellung in der Staatsbibliothek zu Berlin Preussischer Kulturbesitz. 26. April – 8. Juni 2002. Zagreb: Erasmus naklada.

Oláh R. (2009). Protestáns intézményi könyvtárak Magyarországon. 1530–1750. Jegyzékszerű források. (Adattár XVI–XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 19/2.) Budapest: OSZK.

Pálfi J. (2009). Református felsőoktatás Erdélyben. Kolozsvár: Erdélyi Múzeum Egyesület.

Pavercsik I. (1999). A magyar könyvkereskedelem történetének vázlata 1800-ig. In V. Ecsedy J. (ed.). A könyvnyomtatás Magyarországon a kézisajtó korában 1473–1800 (pp. 295–340). Budapest: Balassi Kiadó.

Puskás, A. (2006). Az örmény apostoli egyház és az örmény katolikus egyház identitástudata. In Őze S. – Kovács B. (eds.). Örmény diaszpóra a Kárpát-medencében. I. kötet (pp. 9-27). (Művelődéstörténeti műhely. Felekezet és identitás, 1.) Piliscsaba: PPKE BTK.

Ring, É. (2005). Les philosophes des Lumières dans les bibliothèques de l’Hongrie. In F. Barbier – I. Monok (eds.). Les bibliothèques centrales et la construction des identités collectives (pp. 247–254). (L’Europe en réseaux. Contributions a l’histoire de la culture écrite 1650–1918. – Vernetztes Europa. Beiträge zur Kulturgeschichte des Buchwesens 1650–1918. Bd. III.) Leipzig: Universitätsverlag.

Sárközy P. (2001). Il „pre-illuminismo cattolico” e la crisi del riformismo illuminato in Ungheria. In G. Platania (ed.). Conflitti e compromessi nell Europa « di centro » fra XVI e XX secolo (pp. 241-256). Atti del 2o Colloquio Internazionale (Viterbo, 26–27 Maggio 2000). Viterbo: Sette Città.

Simon M. – Szabó Á. – Deé Nagy A. (1997). Bethlen Kata könyvtárának rekonstrukciója. (A Kárpát-medence koraújkori könyvtárai – Bibliotheken im Karpatenbecken der frühen Neuzeit II.) Szeged: Scriptum Rt.

Sipos G. (2000). Az Erdélyi Református Főkonzisztórium kialakulása 1668–1713–1736. (Erdélyi Tudományos Füzetek, 230.) Kolozsvár: Erdélyi Múzeum Egyesület.

Stanciu, L. (2010). Iluminism central european. Şcoala Ardeleană (1700–1825). Cluj-Napoca: Editura Mega.

Száraz O. (2008). Paolo Segneri művei Magyarországon. Magyar Könyvszemle, 124, pp. 123–140.

Szarvasi, M. (1939). Magánkönyvtárak a XVIII. században. Budapest: Egyetemi Nyomda.

Szelestei Nagy L. (2000). Ludovico Antonio Muratori művei Magyarországon a 18. század második felében. Magyar Könyvszemle, 116, pp. 287–303.

Szelestei Nagy L. (2010). Ludovico Antonio Muratori művei Magyarországon a 18. század második felében. In Szelestei Nagy L. Eszmék és arcok a 18. századi Magyarországról (pp. 100-112). (Historia litteraria, 26.) Budapest: Universitas Kiadó.

Szögi L. (ed.) (1994). Hat évszázad magyar egyetemei és főiskolái. Budapest: MKM.

Tóth A. (1982). A budapesti Egyetemi Könyvtár története, 1561–1944. Budapest: ELTE EK.

Tóth A. (1986). Ungarische Bibliotheksgeschichte vom Frieden von Szatmár (1711) bis zum Österreich-Ungarischen Ausgleich. Gutenberg-Jahrbuch 1986. pp. 361–376.

Tóth, F. (2002). Le Jansénisme dans les collections de la bibliothèque diocésaine de Szombathely. In D. Tollet (ed.). Le Jansénisme et la franc-maçonnerie en Europe Centrale aux XVIIe et XVIIIe siècles (pp. 183–196). Paris: PUF.

Tóth G. (2006). Bél Mátyás kéziratai a Pozsonyi Evangélikus Líceum könyvtárában. Katalógus – Catalogus manuscriptorum Matthiae Bél, quae in bibliotheca Lycei Evangelici Posoniensis asservantur. (Nemzeti téka) Budapest: OSZK.

Travnik, J. (1933). Zur Entstehung der Kirchenfürstlichen Bibliotheken Ungarns im 18. Jahrhundert. In J. Bleyer – H. Schmidt – Th. Thienemann (eds.). Festschrift für Gideon Petz (pp. 147-188). (Arbeiten zur deutschen Philologie. LX.) Budapest.

Tüskés G. – Knapp É. (2002). Esterházy Pál Mária-atlasza. In Tüskés G. – Knapp É. Az egyházi irodalom műfajai a 17–18. században (pp. 106-149). (Irodalomtörténeti Füzetek, 151.) Budapest: Argumentum Kiadó.

Varga Cs. I. (1994). „Boldogasszony anyánk...” A Mária-kultusz irodalmunkban. In Varga Cs. I. (ed.). Szent művészet. Tanulmányok az ars sacra köréből (pp. 163–184). Budapest: Xénia Kiadó.

Veress E. – Domokos S. (1982). A budai Egyetemi Nyomda román kiadványainak dokumentumai 1780–1848. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Vermes G. (2011). Kulturális változások sodrában. Magyarország 1711 és 1848 között. Budapest: Balassi Kiadó.

Zvara E. (2001). Katolikus intézményi gyűjtemények Magyarországon, 1526–1750. (Adattár XVI–XVIII. századi szellemi mozgalmaink történetéhez 19/1.) Szeged: Scriptum Rt.

A Berzsenyi–Döbrentei levelezés kiadásának problémái

FÓRIZS GERGELY

Berzsenyi Dániel életművének – Szajbély Mihály sorozatszerkesztésében készülő – új kritikai kiadása[1] több vonatkozásban bonyolult dilemmák elé állítja a sajtó alá rendezőket. Az alábbiakban egy olyen problémakört fogok körüljárni, mellyel a levelezéskötet szerkesztőjeként szembesültem.

Döbrentei Gábor 1842-ben megjelentette Berzsenyi Dániel összes műveit (Berzsenyi 1842), egy olyan kiadványban, mely a magyar kritikai kiadások előzményének tekinthető, amennyiben a közzétett szövegeket elv- és rendszerű módon tárgyi, nyelvi és szövegkritikai jegyzetek kísérik (Hász-Fehér 2011, 11). Ez a szövegközlés szempontomból azért fontos, mert elsőként tár nyilvánosság elé részleteket Berzsenyi levelezéséből: szemelvényeket ad a Berzsenyi–Kazinczy levélváltásból, illetve harminchat levelet és levélrészletet tesz közzé a Berzsenyi és Döbrentei közti korrespondenciából. Az utóbbi szövegegyüttes tekintetében az teszi a kiadványt megkerülhetetlen és legtöbbször kizárólagos forrássá, hogy a Döbrenteihez írt Berzsenyi-levelek többségének és a Döbrentei-levelek mindegyikének eltűnt a kézirata. Innen következik, hogy a Berzsenyi és Döbrentei közti levelek kiadásának problémái szorosan összefüggnek az 1842-es életműkiadás kapcsán felmerülő kérdésekkel, ezért először e kérdések közül tekintem meg a két legfontosabbat.

A felhatalmazás kérdése

Döbrentei Berzsenyi-kiadásának peritextusaiban gyakran válik témává szövegkiadói felhatalmazása, az a kérdés, amely az autorizáltság szintjének eldöntésekor a mai felfogás szerint is nagy súllyal esik a latba, tehát az új kiadás szempontjából is érdekes.

Saját kiadói mandátumát Döbrentei mindig közvetlenül Berzsenyitől eredezteti. Mindjárt az Előbeszéd kezdetén két idézettel is alátámasztja felhatalmazását. Az egyik Berzsenyi 1828. okt. 18-i leveléből származik: „Látni fogod munkáimat mihelyt tiszták lesznek s ha előbb meghalnék, vedd által gyermekeimtöl.” Döbrentei szerint továbbá  „[Berzsenyi] 1830b. julius 15d. költ leveléhez toldott szeletke papirosára ezt veté. »Ha meghalok, tégy munkáimmal a mit akarsz.«” (Berzsenyi 1842, I.) Hasonlóan általános érvényű felhatalmazásként értelmezi azt, ami a kolerajárványtól félő Berzsenyi 1831. augusztus 8-i levelében áll: „»Poétai harmonistikámnak« már csak harmadik része van hátra, »kritikai leveleim« pedig ugy vagynak, hogy azokon könnyen elmehetsz, ha én elébb dülök, s kérlek is ezen esetre, hogy ezen árváimat el ne feledd.” Döbrentei jegyzete szerint „ez volt lekötöm éltemben senkinek másnak át nem ereszthetem Berzsenyi kéziratait kinyomatásra.” (Berzsenyi 1842, 287.) Máshol ugyanerre a levélre célozva írja: „szomorú kötelességem lön magamhoz kérnem az irodalmi árvákat.” (Berzsenyi 1842, II.) Az eddig idézett Berzsenyi-leveleknek nem áll rendelkezésünkre a kézirata, így a bennük foglaltak akár kétségbe is vonhatók, fennmaradt viszont a harmadik levél autográf fogalmazványa, melyben Berzsenyi így ír: „Munkáimat Pesten akarám letisztázni hogy ott még holmi könyveket megtekíntsek, de midön látám hogy nem mehetek, méhházomba vonulék tisztázgatni s már két részt elvégeztem, s ha a harmadikat el nem végezhetném is vedd által firkálásimat gyermekeimtül s invenies disjecta membra Poetae. [Fel fogod fedezni a költő szétszórt tagjait.] Ezen munkám tzime: Poetai Harmonistika”.[2] Ez Berzsenyi egyetlen kétségbe vonhatatlan – bár el nem küldött – felhatalmazása Döbrentei részére művei kiadásával kapcsolatban. Az 1831-es levél két változatát összevetve úgy tűnik, hogy a Berzsenyi által adott mandátum a még tisztázatban meg nem lévő műveinek letisztázására és sajtó alá rendezésére vonatkozik. A Horatius-idézet valószínűleg a kéziratlapok összerendezésének feladatára utal. Horatius szatírájában (Szatírák, I. 4. 62.) eredetileg olyan szavakról van szó, melyekből még a szórend és a versmérték felbomlása után is felismerhető a költői jelleg, a szerző szelleme, tehát az idézet a textológiára értve olyan eljárásra szólít fel, mely a szerző szellemét követve rekonstruál meglévő részekből valamilyen azokból felismerhető egészet.

A Berzsenyi-citátumokból annyi levonható, hogy szerepet szánt Döbrenteinek művei halála utáni kiadásában, ám hogy ez a felhatalmazás annyira általános jellegű és kizárólagos lett volna, ahogyan Döbrentei értette, az nem válik belőlük egyértelművé. A kizárólagossággal kapcsolatban további kétségeket támaszt az a levél, melyet Berzsenyi legkisebb fia, László apja halála (1836. február 24.) után két hónappal édesanyjához írt, s mely képet ad a Berzsenyi-hagyaték körül ekkor feltámadt heveny érdeklődésről:

„A’ mult szombaton délre kedvező idővel ’s uttal meg érkeztem Budára, – dél után által menvén Pestre leg első volt Bezerédy Gergely kivel öszve találkoztam, ő a’ Bajzával együtt munkálódik, ’s mindjárt is ki jelentette: hogy Bajza nem tudja mire vélni hogy, még eddig levelére nem is feleltek, én tsodálkoztam hogy meg nem kapta a’ már mult héten el küldött válaszát a’ Farkasnak?? – Ma pedig épen a butorok hozatásakor az utszán elejbém jön Döbrentei, köszöntés után tüstént az Irományokat kérte, de én azokat még holnap, a’ határozás szerint, által nem adhatom. – Gróf Széchenyi Posonyban van, tehát jónak vélném az írások által adását a’ Diæta végéig halasztani, – egyébberánt még nem tudom mit fog szülni a’ holnapi értekezés Döbrenteivel. Helmetzÿnél még nem voltam.”[3]

A levélben említett Helmeczi Mihály és Bajza József a megelőző években egyaránt jelentkeztek Berzsenyinél, ajánlkozva a versek harmadszori sajtó alá rendezésére,[4] azonban mindketten elutasításban részesültek. (Csak a Bajzát kikosarazó levél maradt fenn: Berzsenyi 1938, 89.) Úgy tűnik, hogy a halálhír után nemcsak Döbrentei, hanem ők is azonnal megkeresték az ügyben a családot. A legérdekesebb, hogy Berzsenyi László levelének tanúsága szerint az örökösök számítottak Széchenyi István valamiféle közreműködésére is a hagyaték dolgában, illetve az ő jelenléte lett volna a feltétele annak, hogy a kéziratokat átadják Döbrenteinek. Az 1830-as Berzsenyi–Széchenyi levélváltás ismeretében hihető elképzelés, hogy maga Berzsenyi szánt valamilyen szerepet a grófnak az ügyben, hiszen annak idején nemcsak eszmei rokonságot vélt felfedezni kettejük közt, hanem Széchenyi nyelvét, „dunai dialectusát” is közel érezte a sajátjához (Berzsenyi1938, 85). Ezek alapján tehát némi kétség támad afelől, hogy az örökhagyó egyértelműen és kizárólagosan Döbrenteit jelölte volna meg a hagyaték gondozójául. Hozzátehetjük, hogy Döbrentei ugyan részletet közöl Előbeszédében a legidősebb fiú, Berzsenyi Farkas 1836. márc. 4-i és az özvegy 1836. márc. 22-i hozzá írt leveléből, de egyikből sem tud olyan idézetet hozni, amely az ő kiadói megbízatását felkérés formájában legitimálná (Berzsenyi 1842, II). Mindenesetre Berzsenyi László 1836 áprilisának végén végül is átadta Döbrenteinek apja nála lévő kéziratait, amint arról a leendő sajtó alá rendező levélben is beszámolt: „Fia mult héten hozá kezemhez [Berzsenyi] kéziratában fenmaradt prózai dolgozásait és némely későbbi ódáit. El fogok járni kötelességemben.” (Döbrentei Gábor – Kölcsey Ferenchez, Buda, 1836. máj. 2., Kölcsey1990, 213.) A kiadás bevezetőjében ugyanerről így fogalmaz: „az irodalmi árvákat [...] [Berzsenyi] legkisebb fija [...] ugy adván kezemhez, mint általa is igen-igen szeretett atyjának hozzám rendelt hagyományait” (Berzsenyi 1842, II).

Akármi is volt a Berzsenyi László levelében említett „határozás” eredeti tartalma, a család végül elfogadta Döbrentei kiadói ténykedését, amit a kéziratok átadásán túl az is mutat, hogy 1837-ben 300 forinttal járultak hozzá a kiadás költségeihez.[5] Helmeczinek, akit Döbrentei eredetileg mint kiadatlan Berzsenyi-művek állítólagos ismerőjét (Kölcsey1990, 213) bevonni szándékozott a kiadásba, annyi szerep lett fenntartva, hogy a sajtó alá rendező halála esetén ő vette volna át a feladatát (Berzsenyi 1842, II).

A kiadó szövegközlési gyakorlatának kérdése

Kiadói felhatalmazás és a szövegközlési gyakorlat kérdése jelen esetben szorosan összefügg. Döbrentei Berzsenyi-kiadása Toldy Ferenc vonatkozó kritikája óta úgy él az irodalomtörténeti köztudatban, mint amely „meghamisította” az eredetit (Berzsenyi 1864, II, 241–243). Döbrentei soha nem kendőzte, hogy változtatott Berzsenyi szövegein, azonban feljogosítva érezte magát ezekre a módosításokra. Tág jogosítványát nem egyszerűen Berzsenyi beleegyezéséből vagy a család hozzájárulásából eredeztette, hanem abból a körülményből, hogy ő Berzsenyi barátja volt, amint azt egy, a kiadói emendálásokat indokló, Berzsenyi Farkashoz címzett levelében világosan kifejti:

„Barátságom vele 1814. óta, midőn Niklán meglátogattam b. Wesselényivel, holtáig szakadatlanul tartván, mindent elkövettem, hogy művei, vagy egyenesen az ő írása szerint jelenjenek meg, vagy ahhoz képest is, miként az akademiai ülésekkor nálam gyakran létében holmiről velem megegyezett. Igy hagyá el a felvett költész uj szót, mikor mutagattam, hogy ész, ász rag igéhez nem tétetik s helyesellette a költért, mit tehát én így tettem. S cultura, gradus helyébe irtam: miveltség, fokozat, mik általánosan elfogadvák, mikkel ha maga adja ki műveit, miként szándéka volt, maga is élt volna. Sokkal többet hagyék én meg effélét, noha ezt írta volt hozzám, mikor holta után kiadóvá kért: „tégy irásaimmal a mi tetszik,” de nekem elvem, kit kit saját szinében felléptetni, és azt is tudom, hogy megint Helmeczivel kiadni azért vonakodott, mert félt, hogy nem az ő szellemében tétetnének változtatások. Barátommal én igen megegyeztem nyelvujitási nézetekben, általában irodalmi tárgyakban; ezért marada hasonlatos barátságunk, ezért merte írni, a mit idéztem.” (Döbrentei Gábor – Berzsenyi Farkasnak, Buda, 1842. jún. 2., Noszlopy 1910, 44.)[6]

A szerzőt csaknem teljes mértékben pótolni képes barát-kiadó szerepének vázolásával a barátság horatiusi értelmezéséhez kapcsolódik itt Döbrentei: a barátság lélekazonosság, a barát nem másik, az énen kívüli szubjektum, hanem alter ego, hasonmás, akivel a természet törvényeiből fakadó sorsszerű közösség áll fenn (Schmidt 1996, 270). E hagyomány ideértése nem alaptalan Döbrentei részéről, hiszen szerző és kiadó ilyesfajta konszenzusát sugallja már a Berzsenyi-versek 1816-os kiadása is, mikor a címlapon a költő „barátja”-ként megjelölt sajtó alá rendezőt, Helmeczi Mihályt a szerző a hozzá írt episztolában mintegy a barátság megszemélyesítőjeként szólítja meg: „Ha én terólad gondolkodni kezdek, / Csak egyet érzek, egyet gondolok, / Csak azt: hogy édes a’ szelíd barátság / Még akkor is, ha csak képét öleljük / Annak kit óhajt szívünk messziről. // Im, gyüjteménykém’ vedd baráti keggyel, / Érezze ismét gyámoló kezed’ / ’S láttasd világgal, mint már láttatád.” (Berzsenyi 1816, 201.) A gyakorlatban persze szó sincs arról, hogy Berzsenyi szabad kezet adott volna Helmeczinek – mint ahogy magánlevélben háborog is önkényes változtatásain –, de a kiadó mint gondviselő, mint „gyámoló kéz” már itt is elvileg a szerző jogkörébe lépve, vele azonos szellemben végezte be az „irodalmi árvák” felnevelésének munkáját.

Ide kapcsolódva meg kell említenem azt a kiadványt, melyet Döbrentei gróf Teleki Ferenc verseiből készített 1834-ben, ugyanis az 1831-ben elhalt főrendű műveinek kiadása hasonló eszmei alapokra helyezkedik, mint a későbbi Berzsenyi-összes. Ez egyből megmutatkozik abból a (Teleki egy rokonához írt) Teleki-levélből, mely ajánlás gyanánt áll a kötet élén, s melyben a kiadó a következőképpen említődik: „Fogadd el hát, Kedvesem! szebb óráim’ virágait, mellyeket tiszteletedre koszorúba kötöttem; fogadd el akkor is, midőn azokat közös barátunk Döbrentei, majd talán csak síromról adja által nevemben” (Teleki 1834, IX). Részben ezt a kiadó-barát-lélekrokon szerepkört alátámasztandó állnak a kötet végi függelékben Teleki Döbrenteihez írt leveleinek „töredékei”, s az előbeszéd nyomatékosan utal rá, hogy a kiadó az „elhunyt barát” itt közölt leveleiben megfogalmazott kívánságának tesz eleget a sajtó alá rendezéssel (Teleki 1834, XIII). Összességében annak a 18. században virágzott szentimentális barátság-kultusznak a kései továbbélése figyelhető meg Döbrentei e kiadványaiban, melynek legjellemzőbb hazai editoriális megnyilvánulása Kazinczy 1813-as Dayka-kiadása volt, mely egyazon kötetben hozta a kiadó verseit is, egybefűzve ezzel az egybeforrt lelkű barátok (szerzői) korpuszait (vö: Mezei 1998, 91–91; Hász-Fehér 2003, 35–39).

Döbrentei a leveleken végrehajtott változtatásairól általánosságban a Kazinczy-levelek elé írt „előjegyzet”-ben szól, s ebből következtethetünk a Berzsenyi-levelek sajtó alá rendezésének gyakorlatára is:

„Kihagyom [...] az apró házi viszony’ illetéseit; ugy is, mit gondol azokkal a csak nagyobbakon kapó világ. – Hanem közel sem elhagyandónak lelem ollyanikát a mi, jellemző [...]. S ezeknél fogva, bízvást huzhatom elé, egy eleinte legalább azon sorokat, mellyek e közre élt két embernek, közre czélzott véleményei cseréit mutatják; mellyekböl a két egyed nézetei s egymással miként megmaradásai láthatók. Illyeneken szem nyilik s müv alkotásnak úgy kél más eszméje, mint a mai uj viszonyokat képező erőmüvek sikeréhez, annak felfogása, minő megkésértések által bukkant Lavoisier és Cavendish, vegytani szobájában, a természet rejlettségei kifejtésére.” (Berzsenyi 1842, 239.)

A purista szómagyarítások gyakorlatára (Goriupp 1916, 10–11) a fent idézett Berzsenyi Farkashoz szóló levélen túl mindjárt a legelső (1812. jún. 20-i) Döbrentei-levél lábjegyzete is utal, amennyiben a „költély” szót így kommentálja: „Vers álla itt akkor, s más előkerülő mostani szók helyett is, akkoriak; de hatalmamban még, szókra nézve az akkor-t, mai-vá tennem; valamint kényem tarthatá; az akkor csak megérintettet ujra öntenem.” (Berzsenyi 1842, 253.) Erről a vállaltan önkényes, aktualizáló textológiai szemléletről tanúskodik a „juhonda” szóhoz írt megjegyzés is saját 1830. május 2-i leveléhez: „E szót csak 1842-ben juliusban hallottam hevesi előfogómtol, de gondolom alkalmazhatom ide is.” (Berzsenyi 1842, 284.)

A levelekből kihagyott részeket jelzi Döbrentei, ám a törlést csak egyetlen esetben indokolja, az 1814. jan. 5-i Berzsenyi-levélnél: „Dicsértetésem áll itt, de azt magam ugyan ki nem adom, megemlítéseért is elnézést kérek. Kelle tennem ennyit, Berzsenyinek hozzám mind inkább fakadott szeretete mutatásául, miböl e megbizatásom eredett.” (Berzsenyi 1842, 257.) Ez a jegyzet is jó példa arra, hogy ebben a kiadványban a szövegközlés praxisa mennyire szorosan összefügg a kiadó önlegitimációs törekvésével.

Két olyan Döbrenteitől csonkán kiadott Berzsenyi-levél van, amelynek jelenleg ismert a teljes szövege: mindkettőt 19. századi folyóiratközlések őrizték meg, s az egyiknek a kézirata is felbukkant egy 2006-os aukción. E levelek ritka alkalmat nyújtanak arra, hogy nyomon kövessük Döbrentei „kiszemelő” (vö: Toldy 1847, 324–325) kiadói eljárását, ezért az alábbiakban közlöm őket, jelölve rajtuk a kihúzott részeket.

Berzsenyi Dániel – Döbrentei Gáborhoz
Nikla, 1830. márc. 8.[7]

Kedves Barátom, több bajaim miatt tsak mastanában küldheték egy levelet Gr. Széchenyi István és B. Wesselényi Miklós Nagyainknak, s kérlek ha levelem kézhez nem találna jutni, add tudtomra. Megigértem Nékik hogy a Pályaegésznek föntartására rendelt tiz for. pengőt megadom mig erszényem engedi, s Te add tudtomra hol tehetem azt le leg közelebb.

Gr. Dessewffy Jó’sef Gunydala nagyon genialis szellemü s megtalálta a dolog hetedik bőrét; de épen ezért félek hogy a széplelkü Gr. boszuságot tsinál vele Magának. – Hogy Te mastanában gyermeki könyveket irogatál, azt igen nagyrabetsülöm benned. Használni akarsz, nem tsillogni, s tudod hol kell leginkább használni.

Vigand szándékának nagyon örvendek, s kérlek segéld őt minden erőddel hogy végre hajthassa. Ha Te lész Redactor, akkor minden bizonnyal fogok Kritikákat küldeni, de a mit nálam láttál azt verseimmel együtt akarom kiadni. A Lexiconhoz sem igérhetem magamat, mert még sok dolgom lesz ezen hetvenhétszer megátkozott asthetikázással. Hanem Te mast sok jót tehetsz, s kérlek is hogy tégy! S ha mi lesz belőle add jókor tudtomra, mert én mast még Ujságot sem hozatok, elunván a sok hijábavaló küldözgetést a Postára.

Igen elhiszem hogy az olly lélek, mint Gr. Szechényi István, félig tenni semmit nem akarhat. De minden bizonnyal környülményeink azt parantsolják hogy itt fojtsuk el büszkeségünket s a Te itéleted szerínt iktassuk a M. Theatrumot egyenesen a városi épületbe; mert ha valahol kell eggyesületre törekednünk, itt minden bizonnyal fő tzél lész arra ügyelnünk, a mit pedig egy fél magyar Publicumnál igen könnyen elérünk tsak pénz, fény s pompa legyen. Én itt is igen hasznosnak látnám azt, ha a játszói tehetségekre pályadijak rendeltetnének, s a Pályabirák a Nézők lennének, olly formán hogy minden főbb rangu néző valami arra rendelt ládába tenné annak nevét, kinek a Pályadijt itélné. – De a dijt ne tsak egy nyerné, hanem a ladában találtató nevek avagy sorsok szerínt oszlanék az el.

Nem volna é szép édes Barátom midőn ezredek mulva is ez zengene a Jatéktzédu[lán] Pályanap. – az Ének jutalma. – Döbrentei díj. – s mikor a szép Leányka repdező szivéhez nyomná ajándékodat, nem éreznék é hamvaid? Istenem! bé boldog a gazdag ha szive van <s ha Gr. Széchenyinkkel azt mondhatja: így ér némelly kevés ha már serdülő korátul fogva> s ha élete alkonyán azt elmondhatja a mit Gr. Széchenyi a 147dik lapon mondott! –

Ölellek édes Barátom s kérlek add tudnom ha mi születik. Én már gondoltam egy kinyitó Játékot, melly a magyar öltözeteket Attilatul korunkig kimutathatja, tsak szabónk legyen ki azoknak az idealis pompát meg tudja adni.

Mikla, 8dik Mart. 1830

tisztelő barátod

Bersenyi Daniel m. p.

*

Berzsenyi Dániel – Döbrentei Gáborhoz
Nikla, 1835. júl. 25.[7]

Nikla, julius 25. 1835.

Kedves barátom! Elszomorodva pillantám meg igen fösvény soraidat; de csakugyan hamar megbékültem, mihelyt meggondoltam, hány felé vagy tépve és szaggatva s melly kevés szabad óráid vagynak. Fájdalom, hogy minden erényeink jutalma csak az, hogy azok által még nagyobb szolgaságot nyerünk, s fájdalom, hogy én is minden szabad birtokom mellett is, csak olly szegény helota vagyok, kinek ritkán jut csak egy félig szabad óra is.

Igy tekintém én a te hosszu hallgatásodat és rövid leveledet, s igy tekintsd te is az enyimeket, s hidd el, ha adhatnék, nem annyit adnék Néked és Társaságunknak, mint a mennyit adok.

De szomoru az állapotom: fiaim elhagytak s magam viszem a régen megunt terhet, s nincs elegendő erőm avagy elszántságom magamról azt lerázni.

Azonban mivel a mult gyülésen eléggé tapasztaltam, hogy a jobb ügynek védelme csakugyan megkivánja az én jelenlétemet is; tehát bizhatol, hogy ezentul az ottani megjelenést nem üres ceremóniának, hanem olly kötelességnek nézem, mellyet nagy ok nélkül félretenni nem fogok.

Mast a Kritikárul készítek egy kis értekezést. A publicum’ józanabb része egész Literaturánkat tsupa harlekinádnak nézi és nevezi s hogy én ezen harlekinádnak kedvelője nem vagyok, ki akarom jelenteni, mert valójában nálunk maholnap gyalázat lesz az irók közé tartozni.

Igy tehát ölellek szivembül ’s kérlek egyszersmind, jelentsd Kállaynak szíves tiszteletemet.

régi barátod
Bersenyi Dániel

P. S. En csak a mult télen olvasgatám meg Kisfaludynk és Vörösmartynk munkájit, s bámulva láttam azokban a sok népdalokat, melly nemérül a Poesisnak én még semmit sem tudtam, s most láttam, melly bakot lőttem, midőn én neked illy ujmódi népdalok helyett valóságos régi paraszt énekeket küldöttem! s csudáltam, hogy Te engem észre nem hozál. Azonban hagyján; mert meglehet nem is hozhattál volna engem annyira észre, hogy illyeket irjak. No no, most értem, hogy az illy uj csudák mellett valóban igen avult portékák az o iskola portékáji. Isten veled!

E levelek példája azt mutatja, hogy Döbrentei valóban mellőzhette Berzsenyi magánérdekű megnyilvánulásait (így törölte, amikor az élet megunt terhéről és fiai távollétéről panaszkodik), valamint a kiadó személyét felmagasztaló részeket („Döbrentei-díj”), de emellett bőven kihagyott olyan részleteket is, melyekben közérdekű, ám a kiadás pillanatában talán még túlságosan aktuálisnak, kényesnek érzett irodalompolitikai témákról esik szó. (Pl. elítélő vélemény Kisfaludy Károly és Vörösmarty népies műdalairól, a Sas folyóirat vagy a Conversations Lexikon ügye.) Az utóbbi téma kapcsán fenn is maradt a kihagyás indoklása Döbrenteinek egy Dessewffy Józsefhez írt levelében:

„Csak azt jegyzem meg; midőn Kazinczy 3 levelet hagyott fenn halála utánra ellenem, s látom dühösen hazugsággal irttakat, szólhattam én is halála után, és kellett szólanom. Pirulni fog árnyéka, ugy hiszem az én tartóztatott hangulatu szólásomon. Gyalázatos emlékezeteket nem tártam úgy ki, miként Ő. Hanem már most Kishez irt leveleire kell tennem en védelmemre jegyzéseket, s elmondanom az egész ConversationsLexiconi ostoba betyár marakodás okát, folyamatát, s miért hallgatásomat: miket azonban én egészen elakarék temetni, mert olly saras fergetegek nem érdemlik emlékezetben fenn tartásukat, ’s Berzsenyinek arról irt sorait s enyeimeket hozzá most ezért is hagytam el.”[8]

Két olyan Berzsenyi-levél van, melyet Döbrentei teljes egészében elhagyott, ám szövegük fennmaradt. Az egyik az 1831. május 5-i levél, melyet Szauder József fedezett fel az 1960-as években, s melyben a levélíró a Conversations-lexikoni pörhöz szól hozzá. (E levelet Merényi Oszkár 1968-ban kiadta, azonban kézirata jelenleg lappang.) A másikat Berzsenyi 1815 elején írta, s benne küldte el a Döbrentei Gáborhoz címzett episztolát. Az előbbi talán irodalompolitikai témája, az utóbbi a személyes vonatkozások miatt maradhatott ki. Döbrentei saját levelei közül is hagyott el: 1829. március 15-én, 1831. május 5-én, augusztus 8-án és szeptember 5-én Berzsenyi egyaránt ma már ismeretlen Döbrentei-levelekre válaszolt.

A kritikai kiadás gyakorlati megvalósítása szempontjából azonban a nagy dilemmát kevésbé az elhagyások, mint inkább Döbrentei utólagos betoldásai jelentik. Már az 1842-es kötetről kritikát író Toldy Ferenc is élt a gyanúperrel, hogy a kiadó a levelek – mégpedig saját levelei – között olyan szövegeket közöl, melyek így eredetileg nem tartoztak a levelezés anyagába:

„De itt mindenek előtt kérdés: szabad-e, és mennyiben, másnak vagy magának a levélirónak ily documentumokhoz változtató kézzel nyúlni? Szabad ugy hiszszük, a szerzőnek, ha a változtatás csak a külső kérget illeti, oly foltokat különösen, melyeket a sietés és véletlen hagyott, melyek kiegyengetése az értelmet, és hangot, és külső jellemet nem másítja meg; de minden egyéb javítás eltörli azt a hitelességet, mely nélkül az ily irodalmi levelek becse megszűnik. Midőn Döbrentei fogja magát, s teli rakja harmincz év előtti leveleit szókkal, miket tegnap előtt faragott: kérdezzük, mire való ez? D[öbrentei]. azokat teli pepcseli mostani nézetei és szavaival, kiveszi azokat nem csak színök és szellemökből, hanem érdekök nagy részéből is. [...] e levelek nem a pillanat szükségéből és hangulatában fakadoztak elé, hanem hogy e polemiák, excursiók, ez újabb studiumok visszadatált eredményei, e hajnál fogva bele kevert mindenféle tudomány fitogtatása és érzésaffectatio kései interpolatiók melyeknek itt semmi becsök, semmi értelmök nem lehet. Irjon, nem bánjuk, D[öbrentei]. memoireokat, ott adhatja emlékezéseit, nézeteit mai kedves modorában, ott oszthatja ürömpoharait és töviskoszorúit a jóknak, s önfejére teheti a polgári s irói érdem kettős koronáját [...] de ne koholjon leveleket, mik így nem irattak, nem irathattak, mi nem csak moralis kész lehetetlenség, hanem bántó bizodalom az olvasó bárgyuságában.” (Toldy 1847, 325–326.)

Toldy gyanúját osztották a későbbi kiadók, a Kazinczy–Berzsenyi levelezést sajtó alá rendező Kazinczy Gábor (Kazinczy/Berzsenyi 1860, IX–X.), majd a Berzsenyi-leveleket elsőként külön kötetbe gyűjtő Merényi Oszkár is: „ezek a Döbrentei-féle levelek csak részben küldettek el valóban Berzsenyihez, s egy részük Döbrentei céljainak szolgálatában áll, arra való, hogy Döbrentei olvasottságát, sokat utazását bizonyítsa, de főleg arra is alkalmas, hogy Döbrentei kipellengérezze ellenfeleit”. (Berzsenyi 1938, 8.)

Kérdés mármost, hogy a mégoly alapos gyanún túlmenően milyen filológiailag helytálló megállapítások tehetők a Döbrentei-levelek hitelességével kapcsolatban. Erre vonatkozóan a legfontosabb adalék Berzsenyi 1828. július 8-i levélfogalmazványa, mely a Döbrentei-féle kiadásban nem jelent meg, s csak Toldy adta ki először 1860-ban, miután az örökösöktől hozzájutott a kézirathoz. Ez az autográf így kezdődik: „Nem tudom köszönettel kezdjem é levelemet avagy panasszal? Egy hosszu tized mulva térsz bé hanyatló barátodhoz ’s akkor sem önkínt hanem egy jámbor Angol vezet! No de mégis hozott Isten édes Barátom!”[9]

Ez a részlet azért fontos, mert míg Berzsenyi itt azt állítja, hogy Döbrentei 1828 előtt „egy hosszu tizedig” (azaz: egy hosszú évtizedig[10]) nem írt neki levelet, az 1842-es kötet az inkriminált időszakból négy-öt levelet is közöl Döbrenteitől. Ezek közül az első (1820. márc. 15.) Berzsenyi egy öt évvel korábbi (!) levelére válaszol, a másodiknak (1824. ápr. 26.) nincs kapcsolódása ismert Berzsenyi-levélhez, s a közlő szerint nem is jutott el a címzetthez, a harmadik (1825. júl. 25.) néhány szóval reagál ugyan egy hitelesnek tekinthető 1825. jún. 30-i Berzsenyi-levélre, de a tartalma amúgy igen sajátos: egy magyar főúr bécsi képtárának anyagát lajstromozza. Ez utóbbi levél autentikusságát az is megkérdőjelezi, hogy később vélhetően 1825. jún. 30-i küldeményére utal Berzsenyi úgy, mint amelyre Döbrentei „nem felelt”.[11] A negyedik kétes levél (1828. márc. 12.) az akadémia megalapítása körüli egyik tanácskozásról tudósít, de Berzsenyi-levélhez szintén nem látszik kapcsolódni. Ötödikként ide sorolható még az 1816. okt 20-i Döbrentei-levél is, melynek misszilis voltát mindenekelőtt az teszi kérdésessé, hogy Berzsenyi 1816. nov. 10-i, Takácsi Horváth Jánoshoz írt levelében ezt jegyzi meg: „Még a tavasszal kért Döbrentey hogy irjak egy drámát számokra, mert keveset bizott mindazokhoz, mellyeket kapott. De mint hogy én levelére nem feleltem, ő sem irt azóta ’s következéskép én sem tudok semmit az egész dologról.” (Berzsenyi 1938, 59) A Berzsenyi-levelezésben ez a legutolsó utalás az Erdélyi Muzéum pályázatára készülő, ám töredékben maradt drámára, melyen a költő ezután valószínűleg már nem dolgozott tovább. Ezzel véget ért korábbi rövid együttműködése a folyóirattal és valószínűleg megszakadt kapcsolata annak szerkesztőjével, Döbrenteivel. A pályázatot és a folyóirat-szerkesztőt utoljára még Wesselényinek írva említi levélben, 1817 elején: „mint van Döbrentei és a Muzeum, s kaptatok-e valamire való drámát?” (Berzsenyi 1978, 484.)

A jelenleg ismert Berzsenyi-levelek alapján tehát az állítható, hogy Döbrenteivel való levelezése valószínűleg szünetelt 1816 tavasza (Döbrentei egy jelenleg nem ismert levele) és 1828. május 6. között (amikor Döbrentei John Bowring megbízása nyomán írt körlevelében népdalgyűjtésre szólította fel a niklai költőt is). Az 1825. június 30-án Döbrenteihez indított Berzsenyi-levél a jelek szerint megválaszolatlan maradt.

Feltehető, hogy Döbrentei közvetve kiadói mandátuma hitelességét féltette attól, ha napvilágra kerül levelezésük és baráti kapcsolatuk hosszú kihagyása. Erre utal a Berzsenyi Farkasnak írt, fent idézett önigazoló levél érvelése is, mely szerint a kiadói változtatások alapja az a barátság, mely „vele 1814. óta, [...] holtáig szakadatlan” volt. Vélhetően tehát e folyamatosságot demonstrálandó érezte szükségesnek, hogy leveleket iktasson be a kölcsönös hallgatás közbeeső éveibe. Az 1825. júl. 25-re datált levél közzétételének más oka is feltehető, itt ugyanis Döbrentei herceg Esterházy Miklós bécsi képtárának kommentált jegyzékét közli, mely bevallottan nem más, mint a Magyar dolgok Bécsben címmel már a 20-as évek végén kiadni tervezett, ám – alighanem anyagi okokból – soha meg nem jelent munkájának mutatványa. (Vö. Döbrentei Gábor – Bölöni Farkas Sándorhoz, Buda, 1828. aug. 13. Döbrentei - Bölöni1944, 34 és Jancsó 1944, 64–65.)

Bizonyos jelek szerint Döbrentei nem csupán a fent említett, hanem a későbbi időszakba is behelyezett általa akkor meg nem írt, vagy úgy meg nem írt leveleket. Erről árulkodó nyom például az 1835. július 25-i (fent idézett) Berzsenyi-levél kezdete: „Elszomorodva pillantám meg igen fösvény soraidat” és későbbi részlete, melyben a levélíró barátja „hosszu hallgatására” és újfent „rövid levelére” panaszkodik. Furcsán hat ez az 1842-es kötetben, közvetlenül az 1835. január 21-i Döbrentei-levél után illesztve, mely olyan hosszú, hogy a nagy alakú, negyedrét kötetben is öt oldalt tesz ki. Másolatban előkerült egy Berzsenyihez címzett, s Döbrentei mint akadémiai titoknok által szignált hivatalos körlevél 1835. július 9-i dátummal, tehát elképzelhető, hogy Berzsenyi erre utal mint „rövid” levélre, de összességében valószínűtlen, hogy a niklai levélíró Döbrentei hosszú hallgatására panaszkodna, ha azt megelőzően fél éven belül két levelet kapott volna tőle, s nagyon bántaná az egyik rövidsége, ha a másik kilométeres hosszúságú. Hasonló módon elgondolkodtató az a tény, hogy Döbrentei 1831. szeptember 5. és 1835. július 25. között nem közöl Berzsenyitől levelet, magától viszont négyet is.

Következtetések az új kritikai kiadásra nézve

A fenti példák alapján is levonható a következtetés, hogy a Döbrentei-féle „Berzsenyi-kiadás textológiai elveit az idő nem igazolta” (Hász-Fehér 2011, 11.), hiszen a szövegkritikáról alkotott mostani fogalmaink szerint elképzelhetetlen volna a kiadó ilyen mérvű és jellegű beavatkozása a textusba. Tévútra vezetne azonban, ha ezt az egykori – formai tekintetben mindenképpen – kritikai kiadásnak tekinthető kiadványt egy az egyben a mostani kritikai kiadások mércéjével mérnénk, mert jegyzetelési módjuk hasonló ugyan, de eltérő elvi alapokon nyugszanak. Döbrenteit mint kiadót a szövegek és a szerző eszményítésének szándéka vezeti. A szövegeket főként egyes szavak kicserélésével közelíti a (nyelvi) ideálhoz, a szerző (és a kiadó-barát) eszményítésének eszközei pedig a levelezésükön tett elhagyások és betoldások. A leveleket – amint azt Toldy rosszallóan megjegyzi – nem tekinti „organicus műnek” (Toldy 1847, 324–325.), hanem olyan helyi és egyéni érdekű megnyilatkozásoknak, melyekből csak egyes „jellemző” részek valók nyilvánosság elé, illetve melyek közé a kiadó – a szerző egykori levelezőpartnereként – beilleszthet a korra vagy kettejük viszonyára nézve szintén jellemzőnek tartott, ám aligha misszilis saját levélszövegeket. Mindez ellentétes a Döbrentei kiadását hevesen bíráló Toldy nevével is fémjelzett pozitivista szövegkritika rekonstrukciós mivoltával, azzal a törekvéssel, hogy a szöveget sorról-sorra, szóról-szóra úgy kell adni, amiképp az egykor a szerző tollából folyt (Berzsenyi 1864, 29). A másik eltérés a két textológiai szemléletmód között a felhatalmazás kapcsán mutatható ki: Döbrentei személyre szóló felhatalmazás alapján véli úgy, hogy hatalmában áll „kénye” szerint újraformálni barátja szövegeit, míg a rekonstrukciós irányt képviselő Toldy nem ismeri el a jogot „a kor s az író sajátságait eltörlő, önkényű” változtatásokra (Berzsenyi 1864, II, Utószó, o. n.), melyeket egy közösségi rendeltetés jegyében (Berzsenyi 1864, I, 30.) és egy – odaértett – közösségi mandátum birtokában helyesbít saját Berzsenyi-kiadásában.

Az itt Toldy által képviselt klasszikus szövegkritika több implicit előfeltevése (mint hogy a szöveg szempontjainktól függetlenül adott tárgy, melynek megállapítható a végleges, egyedül helyes változata stb.) illuzórikusnak bizonyult ugyan (vö. Dávidházi 1989), azonban a visszatisztítás és helyreállítás megmaradtak napjainkig is a kritikai kiadások legfontosabb szövegkritikai műveleteiként, csak immár az eredményükbe vetett feltétlen hit kérdőjeleződött meg.

Mindezen megfontolásokat szem előtt tartva a Berzsenyi–Döbrentei levelezés kiadójaként a következő módon fogok beavatkozni a Döbrenteitől ránk hagyományozott szövegkorpuszba.

Kézirat vagy egyéb viszonyítási alap híján Döbrentei nyelvi változtatásait általában nem fogom emendálni, azon egy-két eset kivételével, amikor ő maga adja meg jegyzetben, hogy mit módosított a konkrét eredeti szöveghelyen. Döbrentei lábjegyzetei közül elhagyom a főszöveg mellől azokat, amelyekről egyértelmű, hogy utólagos betoldások (mert például Berzsenyi halála utáni eseményekre hivatkoznak), azonban közülük a levélszöveggel összefüggő szövegkritikai vagy tárgyi és nyelvi kommentárokat rendre beépítem a szövegmagyarázó apparátusba.

A korábban elmondottakból következően összesen négy Döbrentei-levélről lehet kimondani, hogy nagy valószínűséggel teljes egészében utólagos betoldás (1820. márc. 15.; 1824. ápr. 26.; 1825. júl. 25.; 1828. márc. 12.), ezeket tehát nem fogom főszövegként közölni. Számos további Döbrentei-levél, illetve -levélrészlet esetében merülhet fel még ezen kívül tartalmi okokból az interpoláció gyanúja, azonban ezen szöveghelyek egyértelmű kijelöléséhez nem állnak rendelkezésre kellően erős filológiai érvek.

Jegyzetek

«[1] Az első megjelent kötet: Berzsenyi 2011. A két további készülő kötet közül a Levelezést szintén én rendezem sajtó alá, a Költeményeket pedig Vaderna Gábor adja ki.

«[2] Berzsenyi Dániel – Döbrentei Gáborhoz, az 1831. aug. 8-i levél fogalmazványa. MTAK Kt. M. Irod. Lev. 4-r. 120.

«[3] Berzsenyi László – Dukai Takács Zsuzsannának, Buda, 1836. ápr. 24. PIM Kt. 2007/45/14.

«[4] Lásd: Helmeczi Mihály – Berzsenyi Dánielnek, Pest, 1829. jan. 25. MTAK Kt., M.I.L. 4-r. 120. és Bajza József – Berzsenyi Dánielnek, Pest, 1834. márc. 24. MTAK Kt., M.I.L. 4-r 120.

«[5] Döbrentei nyugtája, melyet Berzsenyi László őrzött meg, megtalálható a Berzsenyi-levelezés egyik csomója mellett, Toldy Ferenc e tárgyú iratai között. (MTAK Kt, MTAK Kt., M.I.L. 4-r. 120.)

«[6] Döbrentei Gábor – Berzsenyi Farkasnak, Buda, 1842. jún. 2., Noszlopy 1910, 44.

«[7] Magántulajdonban. 4 tintával beírt oldal, 187x117 mm. A második fólió verzójának alsó szélén pecsét: „Ernst Lajos gyűjteménye”, illetve tintaírásos jelzet: „XII/139”. Vö. Gréczi – Kiss 2006, 39. A levelet 2006. dec. 16-án árverezték az Alexandra Antikváriumban. A kézirat nagy felbontású teljes képe 2006 decemberében elérhető volt a http://www.hunbook.hu/index.php?op=item&id=67182 internetes oldalon. Jelen szöveg ezeken a fényképeken és az árverési katalógusban közölt kéziratképeken alapszik.

«[8] Kelet Népe, 1876. május 7. (Némi kihagyással közli Szana Tamás.) Magyar Salon 188586, IV. 664. (A levél egy oldalának fakszimiléje.) A szöveg a KN-t követi, a „Mast a Kritikárul [...] Bersenyi Dániel” között pedig a Magyar Salonban közölt hasonmást.

«[9] Döbrentei Gábor – Dessewffy Józsefnek, 1843. január 31. MOL P91 5. cs. 53. 121r–122v. (A levél szövegét Vaderna Gábor bocsátotta rendelkezésemre, amit ezúton is köszönök neki.)

«[10] MTAK Kt. M. Irod. Lev. 4-r. 120. sz. IV. Első kiadása: Új Magyar Muzeum, 1860/VIII, 91–92.

«[11] A tized ’évtizedet’ is jelenthet. Lásd: Czuczor - Fogarasi VI, 326.

«[12] „Én egyéberánt is ugy látom hogy nem barátságunk, hanem tsak barátkozásunk szakada félbe. Mert ki nem látja azt hogy Te engem a’ Sonettisták’ durva tsapkodásai között olly szeretettel fedeztél, a’ millyennel tsak a’ szíves barát szokta barátját fedezni. Ezen jóságodért már jelentém szíves köszönetemet Stetner György Etsém által ’s hogy ezt mindeddig levélben meg nem köszöntem, tulajdonitsd annak hogy egy régi levelemre nem feleltél; mert én minden inkább tudnék lenni mint alkalmatlankodó.” (Berzsenyi Dániel – Döbrentei Gábornak

Nikla, 1828. júl. 8. [fogalmazvány] MTAK Kt. M. Irod. Lev. 4-r. 120. sz. IV.)

Felhasznált irodalom

Berzsenyi Dániel (1842). Berzsenyi Dániel’ Összes Művei: Költelem ‘s folyóbeszéd. Közrebocsátá meghagyása szerint Döbrentei Gábor, harmad kiadás kéziratban maradott még nem ismertekkel. Buda: Magyar Királyi Egyetemi sajtó. (Negyedrét.) [A kiadás kétféle formátumban létezik: az egyik nyolcadrét méretű és három kötetes, a másik negyedrét és egy kötetes. A lenyomatok kisebb tartalmi különbséget is mutatnak, ugyanis a kiadói kísérőszövegek a formátumhoz igazodva némileg eltérnek.]

Berzsenyi Dániel (1816). Helmeczi Mihályhoz. In: Berzsenyi Dániel’ Versei. Kiadta egy kalauz Értekezéssel megtoldva barátja Helmeczi Mihály, Második megbővített kiadás. (p. 201.) Pest: Trattner János Tamás.

Berzsenyi Dániel (1864). Berzsenyi Berzsenyi Dániel munkái. Újra átnézett kiadás, a költő örökösei megbízásából, Toldy Ferencz által, I-II. Pest: Heckenast Gusztáv.

Berzsenyi Dániel (1938). Berzsenyi Dániel ismeretlen és kiadatlan levelei. S. a. r. Merényi Oszkár. Budapest: MTA Irodalomtörténeti Bizottsága.

Berzsenyi Dániel (1978). Berzsenyi Dániel összes művei. S. a. r. Merényi Oszkár. Budapest: Szépirodalmi.

Berzsenyi Dániel (2011). Berzsenyi Dániel prózai munkái. S. a. r. Fórizs Gergely. (Berzsenyi Dániel összes munkái, sorozatszerkesztő Szajbély Mihály.) Budapest: EditioPrinceps Kiadó.

Czuczor Gergely – Fogarasi János (1862-1874). A magyar nyelv szótára. I–VI. Pest: MTA.

Dávidházi Péter (1989). A hatalom szétosztása: (poszt)modernizáció a szövegkritikában. Helikon 1989/3–4, pp. 328–343.

Döbrentei Gábor (1944). Döbrentei Gábor kiadatlan levelei Bölöni Farkas Sándorhoz. Közli Jancsó Elemér. Kolozsvár: Lengyel Albert.

Goriupp Alisz (1916). Döbrentei Gábor nyelvújítása. (Nyelvészeti füzetek 76.) Budapest: Magyar Nyelvőr.

Gréczi Emőke – Kiss Ferenc (2006). Alexandra Antikvárium 1. téli aukció 2006. [árverési katalógus] Budapest: Alexandra Antikvárium Kft.

Hász-Fehér Katalin (2003). Tanulmányfejek: Kazinczy Dayka-portréjának és Berzsenyi-kanonizációjának párhuzamai. In: Dajkó Pál és Labádi Gergely (eds.). Klasszikus magyar irodalom történet: tanulmányok (pp. 33–75). Szeged: Tiszatáj.

Hász-Fehér Katalin (2011). Döbrentei Gábor és gróf Gyulay Lajos túlvilági beszélgetései. In: Hász-Fehér Katalin (s.a.r.). „...barátom a túlvilágon is”: Döbrentei Gábor és gróf Gyulay Lajos naplófeljegyzései 1835. május–1861. október 28. (pp. 5-18). Szeged: Klasszikus Magyar Irodalom Tanszék.

Jancsó Elemér (1944). Döbrentei Gábor élete és munkássága. Kolozsvár: Minerva.

Kazinczy Ferenc - Berzsenyi Dániel (1860). Kazinczy Ferenc levelezése Berzsenyi Dániellel 1808–1831. Kiadta KAZINCZY Gábor. Pest: Heckenast Gusztáv.

Kölcsey Ferenc (1990). Kölcsey Ferenc levelezése: Válogatás. S. a. r. Szabó G. Zoltán. Budapest: Gondolat.

Mezei Márta (1998). A kiadó mandátuma. Debrecen: Kossuth Egyetemi Kiadó.

Noszlopy Tivadar (1910). Berzsenyi Dániel és családja. Kaposvár: Somogyvármegye Nyomda- és Lapkiadó R. T.

Schmidt, Ernst A. (1996). Horaz und die Erneuerung der deutschen Lyrik im 18. Jahrhundert. Helmut Krasser - Ernst A. Schmidt (eds.). Zeitgenosse Horaz: Der Dichter und seine Leser seit zwei Jahrtausenden (pp. 255-311). Tübingen: Gunter Narr.

Teleki Ferenc (1834). Gróf Teleki Ferencz’ versei, ’s nehány leveléből töredékek. Kiadta Döbrentei Gábor. Buda: A’ Magyar Királyi Egyetem nyomtatása.

Toldy Ferenc (1847). Berzsenyi Dániel összes Munkái. Költelem és folyóbeszéd. Közre bocsátotta meghagyása szerint Döbrentei Gábor. Magyar Szépirodalmi Szemle 1847/2, pp. 289–294, pp. 324–328, pp. 339–344.

„Nem volna jó a Kisfaludy-Társaság kérdésére felelnünk?”

A Shakespeare-t játszó és tanító Egressy Gábor[1]

SZALISZNYÓ LILLA

Egressy Gábor 1866-ban megjelent munkájával, A szinészet könyvével a magyar színháztörténet keveset foglalkozik – leginkább az 1865-ben alakult Színi Tanoda és a 19. század második felének dráma- és színházelméletei kapcsán említik. Eredetét egy korábbi Egressy-cikkre, művészeteszméjét az egykorú külföldi irodalomra vezetik vissza. Értelmezési hagyománya kezdetektől ezen az úton halad, a figyelem az Egressy által Általános résznek nevezett elméleti jellegű fejezetre összpontosul. Egressy monográfusa, Rakodczay Pál még úgy vélte, az olvasatokat a keletkezéstörténet körüli bizonytalanságok befolyásolják. Gondolatmenete így körvonalazható: a könyv eltérő pozícióba kerül, ha egy folyamat részeként értelmezzük, és az előtte keletkezett Egressy-cikkekkel való viszonyára figyelünk, illetve ha kiadását Egressy tanodai tanárságához kötjük. Az első esetben a korábbi dolgozatok összefoglalásának, az elméletírói munkásság méltó zárásának (Rakodczay 1911, II, 443), a másodikban a tanoda indulása miatt egy gyorsan megírt tankönyvnek (426), és eredetiségét illetően a cikkek mögött elmaradó, Egressy főművének semmiképpen sem nevezhető írásnak (447) tekinti A szinészet könyvét. Rakodczay dilemmája, változó véleménye abból fakadhat, hogy a keletkezésről fennmaradt szórt adatokat nem sikerült egységes narratívába rendeznie. A későbbiekben nem hiánytalanul ugyan, de többnyire rendeződik ez a problematika. Bécsy Tamás a Magyar színháztörténetben Heinrich Theodor Rötscher elméleti munkáinak hatására figyelmeztet, valamint a „konkrét színész” és az „általa eljátszandó alak” kettőséről szóló egykorú színikritikusi elképzeléseket hasonlítja össze Egressyével (Kerényi 1990, 436−439). Kerényi Ferenc pedig az Egressy Gábor válogatott cikkei /1838−1848/ című kiadvány utószavában Egressy elméletírói munkásságának kontextusaival foglalkozik. Szerinte a könyv tervezetemár jóval 1865 előtt megvolt, előzményének egy 1841-ben publikált Egressy-cikk, a Szinészeti studiumok tekinthető. Kerényi az írást A szinészet könyve előtanulmányaként olvassa, és úgy véli, a szereptanulás módszertanát illetően beszélhetünk a két szöveg közötti átfedésről: „»Most fenszóval«– Vö. A szinészet könyve, 176−9., a metódus azonos” (Kerényi 1980, 189). Az utalás eredetileg az Athenaeumban megjelent írás fakszimile kiadásának tárgyi magyarázatai között olvasható, és erre a részletre utal:

„Most fenszóval kezdek tanulni, hogy halló érzékem is segédül szolgáljon az emlékezet munkájának. Fenszóval ugyan, de még nem szavalva tanulok, az az nem érzelmi kifejezéssel: azonban nehogy valami visszás hanglejtéshez szokjam, melly szerepem’ lényegével ellenkeznék, ’s mellytől késöbb igen nehéz volna elszoknom: némi szabatos lejtést adok hangomnak, az az gyöngén érintem az érzelmek’ felületét” (Egressy 1841, 118; Kerényi 1980, 29).

Ezt kell összevetni A szinészet könyvének kijelölt részével. Kerényi nem elemzi részletesen a két szöveg párhuzamát, de összefüggésüket jelzi. A Kisfaludy Társaság 1838-ban pályázatot ír ki egy magyar nyelvű színészeti tankönyvre; Kazinczy Gábor ez évben levelet intéz Egressyhez, és azt ajánlja: „Nem volna jó a Kisfaludy-Társaság kérdésére felelnünk? Én a theoriát, Te a praxist?” (Molnár 1908, 14). Egressy ezután nekilát az elméleti cikkek írásának, de „végül is csak 1866-ban összegezte A szinészet könyvében tapasztalatait, tankönyvet adva a Szini Tanodának” (Kerényi 1980, 187−188). Ebből így definiálhatjuk A szinészet könyvét: az 1830-as évek végétől a különféle sajtóorgánumokban megjelenő, a színjátszás elméletéről szóló Egressy-tanulmányok összefoglalása. A tapasztalat persze ennél többet is jelenthet, Kerényi mindenestre csak a Szinészeti studiumok című cikk kapcsán említ analógiát A szinészet könyvével.

Talán nem ennyire egyértelmű, de felfedezhető a Kerényi-féle válogatás egy másik írásának, a Hamlet’ ismertetése címűnek is a párhuzama A szinészet könyve bizonyos passzusaival. A Hamletről írt ismertetés 1839. november 3. és 21. között jelent meg az Athenaeumban; a darabot a Pesti Magyar Színházban 1839. november 16-án mutatták be először, Egressy jutalomjátékaként. A folyóirat szerkesztői az első részlet közlésekor jegyzetet csatoltak a címhez: „Shakspeare’ Hamletje nem sokára pesti színpadunkra kerülend Egressy Gábor’ jutalmáúl” (Egressy 1839, 564; Kerényi 1980, 7). Egressy a cikksorozatban részletesen ismerteti referenciáit, és ír a darab kényes pontjairól is. Tárgyalandó résznek tekinti többek között Hamlet monológját:

„Midőn a’ szinészek tőle eltávoznak, magányában gyávaságát ’s határozatlanságát keserűen hányja önnön szemére, káromolja a’ bitort, ’s magát még inkább, alávalónak látszik önmaga előtt, a’ miért atyja’ megöletése ’s ennek boszúra intése tettre nem birhatják. »– Gyáva vagyok én?« − kérdezi magától – »meg hagynám magamat mástól gyaláztatni boszúlatlan? Igen« – úgymond, magát pirongatva – »még akkor is mindent türnék, mert galambkedélyem van, ’s nincs epém, melly a’ nyomast megkeserítené […]«. Meggyőződés nélkül szakasztja magát újra félbe, mint egy szórakozott; egy mentséget talál, melly a’ jelen pillanatra megnyugtatja […]. Ámde csak pillanatokra nyugvék meg; maga fölött elmélkedésével (önszemlélődésével) olly hamar föl nem hagyhat […]” (Egressy 1839, 631−632 – kiemelés Sz. L.).

Pesten tehát úgy lép fel, hogy alakítását tudatosan végiggondolta, sőt a fellépés előtt előtanulmányt is írt. 1839 előtt mindössze hatszor játszotta a Hamletet, a pesti szereplésre pedig állítólag másfél évig készült (Egressy 1860, 1305). Hogy ez a szerepfelfogás valóban megalapozott volt, azt még jobban nyomatékosítja, hogy 1866-ban, miután a vidéki vendégszereplésekkel együtt hozzávetőlegesen hatvanszor eljátszotta a szerepet, A szinészet könyvébe éppen ezeknek a gesztusoknak a verbális megjelenítésével jegyezte le a magánbeszéd előadásmódját. Nem változtatott azon a közel harminc évvel azelőtti elgondolásán, hogy a monológ lényege Hamlet önmagával való meghasonlása, belső ellentéteinek szavakba öntése:

„Kifejezésünk ilyenkor az egyedülség biztos érzete mellett is a titkolózás több vagy kevesebb mértékével történjék. […] A magánbeszélő nem lát, nem hall egyebet, mint saját képzeletének alakjait; […] magában tünődik, küzködik, fontolgat, okoskodik, tervez, határoz. A magánbeszédben többnyire a sziv alkuszik, az észszel; a szenvedély vitatkozik az értelemmel; de a mi sajátszerü: mind a két fél a sziv hangján beszél; mintha az észnek saját ügye számára külön szive volna, a szivnek pedig, saját védelmére külön esze, s mindenik félnek más hangja. Ilyenek a Hamlet magánbeszédei, melyeket egy magával meghasonlott lélekben: az ellentételek párbeszédének lehetne nevezni. Ez ellentételek nemcsak a gondolatoknak, hanem az érzelmeknek is ellentételei levén: a legkülönbözőbb hangokon szólanak” (Egressy 1866, 196−197).

Az 1839-es írás természetesen még nem ad ennyire pontos instrukciókat, de felfogásban ugyanaz a világ: a lelkiállapot differenciáinak érzékeltetése, a különféle, esetenként ellentétes érzések-benyomások tagolása, a hang modalitásának szükségszerű változtatása. A szövegek közötti átjárhatóság tehát azt jelezheti: A szinészet könyve nem pusztán a korábbi elméleti szövegek összegzése, hanem a több mint harminc éve játszó színész színpadi alakításainak, szerepfelfogásainak írásban rögzített változata is, olyan kompetenciák gyűjteménye, amely a Színi Tanoda hallgatói és az utókor számára is tanulságokkal bírhat. Ezt érdemes kiegészítenünk Egressy álláspontjával, aki a folyamatos önképzést és a szerepértelmezéseit bemutató dolgozatait így jellemezte:

„Az én igazi mestereim nem a’ theoriák, hanem Shakspeare, a’ bécsi várszinház, eszmélkedésim, és a’ gyakorlat valának, és lesznek. Körül belöl majd 16 éves practicus lévén, nem is könnyen hiszek már theoreticusnak […]. Az én írásaim a’ szinmüvészetről, (kivéve egypár idézetet,) nem kiírások. […] Lapjainkban megjelent csekély eszmélkedéseim véremen vannak átszűrve, ’s a’ gyakorlat’ kohában edzettek meg” (Egressy 1842, 28).

Az elméletírói munkásság ars poeticájaként is olvasható szövegrészlet nem véletlenül hangsúlyozza Shakespeare-t, hiszen Egressy nemcsak az elsők között vállalta több Shakespeare-dráma főszerepének eljátszását a Pesti Magyar, később Nemzeti Színházban, hanem A szinészet könyvében is legtöbbször e művek alapján igyekszik leírni, tanítani az egyes szerepértelmezéseket és azok színpadi megjelenítését. Úgy tűnik tehát, a Shakespeare-drámák kapcsán a gyakorlat és az elmélet viszonyának szoros szimbiózisa tovább bővítheti A szinészet könyvének kontextusait, és támpontot adhat a másik egységének, a különféle jellemfelfogásokról szóló fejezetnek az értelmezéséhez. A tárgyalást ugyan nehezíti, hogy Egressy nem írt minden Shakespeare-alakításáról ismertetést, ám abból kiindulva, hogy a tankönyvbe átörökített gesztusai a gyakorlatban már néhány előadás után, az 1830-as évek végén, az 1840-es évek elején többé-kevésbé rögzülhettek, a színikritikák segítségével rekonstruálhatónak tűnnek.

Egressy pályája a magyarországi Shakespeare-recepció azon szakaszába tagozódik, amelyet Dávidházi Péter az „Isten másodszülöttje”. A magyar Shakespeare-kultusz természetrajza című könyvében a mitizálódás korának (kb. 1840−kb. 1864) nevez. Ez az időszak a Shakespeare-kultusz tekintetében egyszerre jelenti a Shakespeare-drámákat alig ismerő színházjáró közönség elmarasztalását, a magyar nyelvű fordítások sürgetését és a kritikákban, tanulmányokban olyan kultikus nyelvhasználat kiteljesedését, amely „a transzcendens tartományaival érintkezik” (Dávidházi 1989, 138−164). A folyamatban Egressynek is szerepe van. Az 1848-ban megjelent Indítvány a szellemhonosítás ügyében című cikkében Arany János, Petőfi Sándor és Vörösmarty Mihály esetleges összefogásán felbuzdulva, miszerint szövetségre lépnek, hogy Shakespeare műveit együttes erővel lefordítsák, azt javasolja, hogy intézményes keretek között, legalábbis annak támogatásával próbálják kitűzött szándékukat megvalósítani (Egressy 1848, 225−230; Dávidházi 1989, 165−166). Egressy retorikája az említett szövegben pontosan követi azt a 19. század közepi kritikai nyelvet, amely Shakespeare-t égi szférába emelte. Dávidházi Péter úgy látja, ebből eredeztethető, hogy Egressyt „»Magyarország Garrickjé«-nek nevezték, aki »méltó papja élete bálványának Shakespearenek«” (Dávidházi 1989, 142). Noha nem a nyelvhasználat szintjén, de Rakodczay már az Egressy Gábor és kora című monográfiájában is összekapcsolja ezt a két eseményt, és felismeri az Egressyről szóló színikritikákban azt a karakterisztikus szólamot, amelyre hivatkozva Egressyt korának legnagyobb Shakespeare színészévé avathatja (Rakodczay 1911, II, 51−135). Ezt igyekszik alátámasztani azzal is, hogy végigveszi Egressy Shakespeare-alakításait, és adatolja, hogy a kortársak közül kik játszották még e szerepeket.

„[…] akiket E[gressy] látott e szerepben [Hamlet], a hirhedt Celestin. [...] Maga E., mint láttuk 1835-ben játszta először Hamletet. Budán Fáncsy előzte meg E.-t Hamletben. […] Ezt fontos tudnunk, hogy lássuk, miként Egressynek Hamletben még Lendvay előtt Fáncsy volt vetélytársa. […] Lendvay csak ő utána játszta Hamletet és vetélkedett E-vel a szerepben. […] Közvetlen Lear-előadásokról van tudomásunk: Szabadkán Szilágyi javára Lear [18]35. III. 21. Debreczenben [18]37. IV. 7. kis közönség előtt. E két helyről nem tudjuk, ki adta a czímszerepet. Az utóbbi helyen Celesztin adta Edgárt […]. Hanem tudunk egy jó Lear-színészről, ki E. előtt művelte e nagy szerepet: Tóth István, ki a budai társulatnak is tagja volt. […] 1842. január 25. játszta először E. Coriolanust saját és Dobrossy németből készült fordítása szerint. […] Coriolanust élte fogytáig kultiválta E. Halála után Feleki tett benne kísérletet” (Rakodczay 1911, II, 56−59 – kiemelés Sz. L.).

Ehhez jön kiegészítésként a monográfia végén található táblázat, amely Egressy fellépéseinek számát összegzi. Eszerint Pesten 1837 és 1866 között a Hamletet 25-ször, a Coriolanust 17-szer, a Lear királyt 19-szer, az Othellót 9-szer, Shakespeare többi művét (III. Richárd, Julius Caesar, Macbeth) pedig kétszer-háromszor játszotta (Rakodczay 1911, II, 554−555). A Pesti Magyar, később Nemzeti Színház műsorlexikona szerint Egressy javára mutatták be 1838. április 30-án a Lear királyt, 1839. november 16-án a Hamletet, 1842. január 25-én a Coriolanust, 1843. augusztus 19-én a Macbethet, 1845. február 8-án a IV. Henriket, 1855. március 13-án pedig A makrancos hölgyet (Hajdu Algernon 1944). A műsorlexikon a későbbi előadások szereplőgárdáját ugyan már nem sorolja fel, de Rakodczay közlése és a színikritikák alapján úgy tűnik, a premiert követően is többnyire Egressy adta a címszerepeket; például a 32 Hamlet-előadásból 25-ször. Ezek a legtöbbször játszott szerepei közé tartoznak, 26 pesti előadással egyedül Obernyik Károly Brankovics György című darabjában való fellépése előzi meg őket.

Az áttekintésből két dolog biztosan látszik. Egyrészt a század közepén a Shakespeare-kultusz fejlődéstörténetében bármennyire is magasztos dolgok történtek, a Shakespeare-művek először nem színházpolitikai megfontolásból, hanem főként jutalomjátékként, legalábbis Egressy esetében többnyire a választását követően kerültek színpadra. A színház ugyan támogatta ezt a célkitűzést, és a későbbiekben igyekezett minél több Shakespeare-drámát színpadra állítani (Pukánszkyné Kádár 1940, 149−154), ám ezek többnyire egy-egy időszakos bemutatót jelentettek, és néhány kivételtől eltekintve nem váltak rendszeresen játszott darabokká. (Ebben persze a cenzúrának is szerepe volt.) Az erdélyi és a vidéki színtársulatok műsorát pedig valamelyest a pesti bemutatók formálták; Kolozsváron 1838−1850 között mindössze tizennégy Shakespeare-előadást tartottak, ezek többsége is leginkább egy Pestről érkezett vendégszínész jóvoltából került színpadra (Bartha 2010, 140). Éppen ezt mutatja Egressy példája is, aki a Hamletet Erdélyben és vidéken 27-szer, a Lear királyt 10-szer, az Othellót 5-ször, a Coriolanust és a III. Richárdot pedig kétszer adta (Rakodczay 1911, II, 554−555). Másrészt Rakodczay leírása szerint a színésztársak inkább csak kipróbálták magukat a Shakespeare-szerepekben, és úgy tűnik, valamiféle elsőbbség Egressynek járt – „Mond meg Szigligetinek, ne koptassák el Hamletet addig, mert abban fogok fellépni, mert hiába, csak Hamlet áll legfelül szerepeim között; mindenhol ez a közvélemény […].”[2]

A Kisfaludy Társaság kétszer írt ki pályázatot színészeti kézikönyvre. Az első, 1838. február 6-ai felhívás így hangzik: „Készíttessék egy szinészet kézikönyve, melly a dramaturgia, poetica, nyelv, szavalás, mimica, costüm- és szinmesterség köréből minden, a szinésznek szükséges ismereteket, célszerűen szemelve, állandó tekintettel a magyar szinész állapotja és szükségeire, helyes rendben, világos előadással, összefoglaljon” (A Kisfaludy-Társaság évlapjai 1841, 25). A pályamunka benyújtási határideje november 20-a volt. Mivel dolgozat nem érkezett, 1839 elején a kiírást megújították, de már csak olyan kézikönyvet vártak, amely a szavalás általános és színészekre vonatkozó elveit rögzíti (A Kisfaludy-Társaság évlapjai 1841, 154). Noha 1840-ben erről két tanulmány is született, Bajza József, Toldy Ferenc és Jósika Miklós szerint az elvárásoknak pontosan egyik sem felelt meg. A jutalmat ennek ellenére Ramershoffer Valeriánnak, Benedek-rendi papnak kiosztották, mert úgy vélték, a téma kifejtése elfogadható volt, csak a színészeknek útmutatót adó példák hiányoztak (A Kisfaludy-Társaság évlapjai 1841, 154; a jutalmazott pályamű: 199−243).

Egressy 1846-ban két dolog miatt értékelte sikertelennek a Kisfaludy Társaság pályázatát. Egyrészt a feladathoz képest csekély jutalmat (25 arany) ajánlottak, másrészt az akkori magyar nyelvtan szabályainak kidolgozatlansága nem tette lehetővé egy kézikönyv megírását (Egressy 1867, 124). (Valószínűleg olyan jellegű nyelvészeti munka hiányára gondolt, mint Brassai Sámuel A magyar mondat című tanulmánya, amelyet A szinészet könyve írásakor már felhasznált.) Míg Bajzáék a színielőadások javítása érdekében javasolták a színészeti tankönyv kiadását, addig Egressy nyolc évvel később már a színészképzés intézményesülését sürgetve hozta szóba: „a nemzeti szinház dolgai közé lenne sorozandó szinte, hogy midőn a szinész-képezdéhez tervet készíttet: tűzzön jutalmat egyszersmind a szinészet kézikönyvére, mint a képző intézeti tanulmányok legfőbbikére” (Egressy 1867, 124). Nem véletlen, hogy éppen a Nemzeti Színház támogatásával képzeli el a színjátszás hivatásosodását, hiszen azzal, hogy a törekvést elhatárolja az alapvetően irodalmi érdekeltségű Kisfaludy Társaságtól, a színművészet önállósulásának lehetséges útját láttatja. Ezt hangsúlyozza A szinészet könyve bevezetőjében is: „A mi könyvünk tehát oly müvészetről tanit, mely egészen saját elvei szerint alkot és épitkezik; oly elvek és szabályok szerint, melyek nagy részökben semmi más müvészettel nem levén közösek: a szinmüvészet egyéni önállásáról tanuskodnak […]” (Egressy 1866, 7).

A szinészet könyve az első magyar nyelvű színészeti tankönyv, amelynek kiadása az 1865-ben alapított Színi Tanodához köthető. A korszak tankönyv fogalma nagyon tág kategóriát jelöl, iskolai kézikönyvnek minősítik azt, „mely az illető tanszak tárgyait rövid vázlatban vagy részletesebben tartalmazza” (Tanítókönyv 1874, 64). Ennek a kritériumnak Egressy könyve megfelel; két nagy egysége: az értekező bevezető (Általános rész) és a Tüzetes rész, amely a színpadi megjelenítés különféle módszereit, módozatait tárgyalja. A Kerényi-féle válogatásból már kiderült, hogy feltehetően egy korábbi elképzelés hagyományozódásával jött létre, ám Egressy feleségének, Szentpétery Zsuzsannának írt leveleiből úgy tűnik, a viszonylag pontos koncepciója csak 1849-ben alakult ki.

Egressy 1849 szeptemberében, emigrációjának második hónapjában arra kérte feleségét, hogy családja kövesse Törökországba, és

„[…] el kellene akkor nekem hoznod édes […] a’ Theater Lexicon nevü könyveimet, valamennyi színdarabjaimat. Shakespeart, és azon hirlapokat mellyekben munkáim megjelentek; hanem ezek közül – hiányzik az 1848ki életképek két legelsö száma; ezeket Szemere Pálnak adtam kölcsön, − kérd vissza édes, mert egy igen kedves dolgozatom van bennök.”[3]

Egressy három dolgot hangsúlyoz: mindenekelőtt kellenek neki a színháztörténeti lexikonok, a Shakespeare-drámák és a publikációi közül az 1848-as Életképekben megjelent. A nyomatékosítás többszöri, 1849 októberében így ismétlődik: „A’ mult esztendei életképeknek két elsö számát édes nekem akárhonnan megszerezd”.[4] Ezután még kétszer figyelmezteti feleségét a folyóirat megszerzésére, az 1850. május 3-ai levélből pedig az is kiderül, miért fontos ez a cikk: „1848ki Életképekböl a’ két elsö számot Szemere Pálnak kölcsönöztem. Kérd vissza, mert legjobb müveim egyikének kezdete van bennök.”[5] A tanulmány az Indítvány a szellemhonosítás ügyében című, amely 1848. február 20-án jelent meg az Életképekben. A magyar Shakespeare-fordítások sürgetéséről szóló cikk adja tehát Egressy tervének harmadik elemét. Az eddig kultusztörténeti szempontból figyelmet érdemlő szöveg olyan tézismondatokat tartalmaz, amelyek A szinészet könyvében megvalósított koncepciónak pontosan megfeleltethetők. Egressy ugyanis itt rögzíti, hogy a Shakespeare-drámák honosításával „leszen műtantok” és elsajátítható a „müvészeti valóság, mélység és nagyság”, vagyis a színészmesterséget e darabok alapján látja igazán megtanulhatónak (Egressy 1848, 227). A támpontot tehát ez a szöveg jelentheti, a folytatáshoz pedig kellenek „Lear, Hamlet, Machbet III Richard, Othello IV Henrik, Coriolán. […] A német könyveim közül édes, csak ezeket hozzd: Shakspeare. Moliere. Lessing. A’ Theater Lexiconok. Seidelman élete, a’ mit Petöfitöl kaptam és a’ kisebbik a’ mibe képek vannak. Thürnagel.”[6] A család 1850 júniusában megérkezett Konstantinápolyba. Nem valószínű, hogy a publikációt és a könyveket magukkal vitték, Egressy ugyanis 1850. július 2-án ezt írta Szentpétery Zsigmondnak: „[…] küldj nekem nehány szindarabot, a közelebbi levelemben kijelöltek közül. Különösen shakspereieket […]” (Egressy 1867, 146). Az Egressy család 1850 szeptemberében hazatért az emigrációból. Egressy ezután az 1851-ben megjelent törökországi naplójának sajtó alá rendezésén dolgozott, és valószínűleg ezzel párhuzamosan színészetelméleti dolgozatokat nem írt. 1854-es sajtóhirdetésekből viszont már lehet sejteni, hogy az emigrációból írott leveleiben olvasható kérések valóban egy nagyobb munka, esetlegesen A szinészet könyvének előkészületeit jelenthetik.

A Pesti Napló és a Hölgyfutár 1854. február 4-én a Magyar szinészet könyve (ekkor még ezen a címen) közelgő kiadásáról tudósít. A Hölgyfutár bevégzett munkaként említi, a Pesti Napló pedig a terjedelmét és az árát ismertetve tudatja az olvasókkal, hogy a júniusi vásárra megjelenő könyvre Kozma Vazul nyomdásznál már lehet prenumerálni. Ez téveszthette meg Rakodczayt, aki igaza biztos tudatában állítja, hogy a hirdetésekkel egy időben a könyv nagyjából készen volt (Rakodczay 1911, II, 448). Azt ugyan jól érzékelte, hogy Egressy az emigrációból való visszatérése után nehéz anyagi helyzetben volt, és a könyvkiadásból származó bevétel enyhített volna a körülményein, de az már fenntartásokkal kezelendő, hogy az előfizetés közzététele egyértelmű bizonyítéka lenne a könyv elkészültének (Rakodczay 1911, II, 448). Annál is inkább cáfolnunk kell ezt, mert fennmaradt egy 1854-es Egressy-levél, amelyben nagy valószínűséggel éppen a színészeti könyv meghiúsult kiadásáról esik szó:

„[…] édes, menj el Kozmához, kérdezd meg tőle mennyivel tartozom még neki, aztán rögtön ird meg, és én a pénzt azonnal küldöm; mert November itt van, és az elöfizetési pénzeket vissza kell neki fizetni. A Kozma árjegyzéke iró-asztalomon van, abból is megláthatod édes mi van még fizetni való. A pénzzel együtt majd küldök egy nyilatkozatot is, mellyet te a Pesti Napló szerkesztöségéhez viszesz, s megkéred Törököt hogy lapjában nyomassa ki…. a könyvemet illetőleg; valamint Kozmának is át adod hogy a Hölgy futárban közölje.”[7]

Minden részlet egybevág az 1854. februári hirdetésekből tudható adatokkal: egyezik a kiadó neve, hogy már elindult az előfizetés, és éppen a hirdetést közlő két lap szerkesztőjét, kiadóját kéri, hogy vélhetően a kiadás elmaradását tudassák az érdeklődőkkel. Ráadásul az is kiderül, hogy Egressy egyszer már júniusról novemberre módosította a megjelenés dátumát. A feltételezést a Hölgyfutárban 1854. november 8-án megjelent hír megerősíti: „Egressy Gábor tisztelettel értesíti a »Magyar szinészet könyve« előfizetőit, hogy nevezett műve kiadását későbbre kénytelen halasztani, méltóztassanak azért előfizetéseiket Kozma Vazul nyomdai irodájában […] az illető nyugták kézbesítése mellett visszavenni.” Egyértelmű, hogy Egressy a megadott határidőre nem készült el, a felelősség őt terheli, neki kell visszafizetni az előfizetési díjakat. De a levél alapján nem tartható Rakodczay véleménye sem, aki szerint az edíció a kevés prenumeráns miatt hiúsult meg (Rakodczay 1911, II, 448). Az okok talán nem is a kiadás körüli tényezőkben, hanem inkább Egressy emigráció utáni ellehetetlenült, csak lassan megoldódni látszó helyzetében keresendők. 1851-ben kihallgatásokra kellett járnia, először a pénztelenségen túl a bebörtönzéstől való félelem, majd a színháztól való eltiltás árnyékolta be napjait. 1852-ben csak rendezőként alkalmazhatták a Nemzeti Színháznál, 1853-tól már vidéki vendégszerepléseket is vállalhatott. Pesten viszont 1854 második feléig nem léphetett fel. A családi levelezéséből tudjuk, hogy a városok közötti ingázás, a műkedvelők betanítása és a sorozatos fellépések olyan szoros időbeosztást diktáltak, amelybe a könyvírás valószínűleg nem fért bele. (Ez figyelhető meg 1860-ban a Magyar Színházi Lap szerkesztésénél is.) Ezt igazolhatja egy 1854. szeptember 3-án kelt levele is:

„[…] azt irád egyik utóbbi leveledben édes, hogy ha már itt vagyok, használjam idömet és minden alkalmat melly haszonnal kinálkozik, […] tehát én is rábeszéltem magamat hogy NagyKároly után Debreczent Váradot és Aradot is megjárjam azon egy hó alatt, mit még kapni fogok, és October közepe taján ugy térjek haza, hogy családunk egész télére el legyen látva, mert ha ez utat Isten csakugyan meg tennem engedendi, ugy a télen meg sem mozdulok hazulról, hanem nyugalomba teszem magamat, és könyvem nyomtatásával fogok egyedül foglalkozni, ugy hogy a Martiusi vásárra elkészüljön; ki addig nem fog várakozni, annak vissza adom elöfizetett pénzét.”[8]

Egressy tehát azt tervezte, hogy 1854 telén írja meg a színészeti könyvet. A következő adatunk 1856-ból van, ekkor a Greguss Ágosttal és a Gyulai Pállal folytatott polémiájában említi. A hagyatékban eddig nem találtam az 1850-es évekből a könyvírásra utaló feljegyzéseket, jegyzeteket, de talán részben ebből az időszakból származnak azok a tanulmányok, amelyeket Egressy Ákos 1889-ben A szinészet iskolája címmel kötetbe rendezve kiadott. Keletkezési idejük ugyan nem derül ki, de az 1854-es kiadási terven túl A szinészet könyvével való szövegszintű egyezések is ezt támaszthatják alá. A szinészet könyve egyik kéziratából viszont biztosan tudható, hogy az általunk ismert könyvet csak 1864 és 1866 között írta meg.

Nem ennek a dolgozatnak a tárgya, hogy az autográfokat és a nyomtatásban megjelent szövegverziót összehasonlítsa, s ez utóbbi esetleges revideálását elvégezze, most csupán a keletkezéstörténethez szükséges adatokat ismertetem. Az OSZK Kézirattára A szinészet könyve két kéziratát őrzi: Quart. Hung. 1577 és Fol. Hung. 1558 jelzetek alatt. Több jel is arra utal, hogy a negyedív formájú, 526 oldalas autográf keletkezett korábban. Ez, amint Egressy feltüntette, 1864 és 1866 között íródott, saját kezű javításokat és betoldásokat tartalmaz. A nyomtatott szöveggel ellentétben nincsenek mottói, és fejezeteinek sorrendje sem teljesen azonos a kiadott verzióéval. Az Egressy Ákos kéziratában olvasható és előszavával ellátott későbbi szövegváltozat tartalomjegyzéke és mottói viszont már pontosan egyeznek a megjelent könyvével, és a jóval letisztultabb kézírás is azt bizonyítja, hogy ez lehetett a kiadás alapja. Egressy Ákos feltehetően az apja által a piszkozatpéldányban tett revíziókat figyelembe véve a kiadás előtt átmásolta a szöveget. Problematikusnak valamelyest a végső címadás tűnik. A korábbinak vélt verzión A szinészet könyve cím szerepel, és a Koszorúban mutatványként közzétett részletek[9] is ezen cím alatt jelentek meg (Egressy, 1865). A letisztázott, Egressy Ákos-féle szöveg viszont A szinmüvészetről címet viseli. Egressy Ákos a kéziratban maradt előszóban azt írja, hogy apja ugyan befejezte a munkát, de váratlan halála (1866) miatt a kiadást már neki kell intézni. Az 1854-es kiadási tervben szereplő cím (Magyar szinészet könyve), Egressy saját kezű kézirata és a publikált részletek inkább arra utalnak, hogy a későbbi, végül elvetett címvariáns Egressy Ákostól származhat. A munkafolyamatot egyelőre ennél pontosabban nem tudjuk rekonstruálni, de a záró momentum megvan: A szinészet könyve az 1849-ben és az 1850-ben írt levelekben felsorolt elméleti és szépirodalmi szövegek felhasználásával készült.

A levelekben szereplő, majd a könyvben is hivatkozott munkák arra vallanak, hogy Egressy a kortárs német nyelvű színészettörténeti és -elméleti irodalomról folyamatosan tájékozódott, azt jól ismerte. 1849-ben már megvoltak neki a „Theater lexikon”-ok (ez valószínűleg az 1839-ben megjelent, és a Tudománytár 1841-es repertóriumában is feltüntetett Allgemeines Theater-Lexikon), Emil Thürnagel 1836-ban kiadott Theorie der Schauspielkunst című színészeti könyve és a Carl Seydelmannról (1793−1843) írott monográfiák. Ez utóbbiak közül az egyik Theodor Rötscher Seydelmann’s Leben und Wirken című könyve, ezt kaphatta Petőfitől; a másik pedig August Lewald Seydelmann: Ein Erinnerungsbuch für seine Freunde című munkája, ebben láthatók a Seydelmann különféle címszerepeiről készült litográfiák. Rötscher könyvei később kerültek hozzá: az 1843-as berlini kiadású Das Schauspielwesenre többször utal, a másikat, a Die Kunst der dramatischen Darstellung címűt pedig csak említi. Továbbá hivatkozik még Cicero szónoklataira, Arisztotelész Retorikájára, a Quintilianus utasítása az ékesszólásra és a Blair Hugo’ retorikai és aesthetikai leczkéi című munkákra. Ezek adják az Általános részben tárgyalt fejezetekirodalmi hátterét.

Bécsy Tamás a színművészet művészetek között elfoglalt helyéről, a színészet fogalmáról és a színész természeti eszközeiről szóló részek kapcsán már rámutatott arra, hogy Egressynek szinte a mai terminusokkal egybevágóan sikerült a színészet fogalmát definiálni (Kerényi 1990, 437). Igaz, szerinte ezek a passzusok sokkal inkább Rötscher eszméinek követéséről tanúskodnak, mint Egressy „saját hivatása iránti elfogultságá”-ról (Kerényi 1990, 436). Ám hozzáteszi: Egressy azzal, hogy gondolatmenetét elméletileg is alátámasztotta, a kortárs hazai színház- és drámaelméleti vitákban először tudott hitelesen érvelni amellett, hogy a színpadon eljátszott drámát már önálló alkotásként kell értelmezni. Gyulai, Greguss, Salamon Ferenc hiába hangsúlyozták a színész egyéni művészetét, a színházi előadást nem tudták a dráma írott szövegétől elvonatkoztatni (Kerényi 1990, 439).

Bécsy koncepcióját legalább két ponton látom továbbgondolhatónak. Egyrészt Egressy elméletírói munkásságában a színművészet önállósulásának problematikája már A szinészet könyve előtt kimutatható, és ennél jóval összetettebbnek tűnik. Egressy nemcsak a színész sajátos művészi mivoltát emeli ki, hanem gondosan ügyel arra is, hogy az 1850-es években a színészeket (1860-ban a Magyar Színházi Lapban megjelent cikkében a színtársulathoz szerződötteket tekinti színésznek) már megkülönböztessék a dilettáns színjátszóktól. Sőt A szinészet könyvében éppen azt tartja a Színi Tanoda egyik legfőbb erényének, hogy a „becsülettel végzett tanulók kezébe oly bizonyitványt is fog adni, mely által az állam maga emel válaszfalat egyfelől a müvészet jogosult gyakornokai között, másfelől a mükedvelők és naturalisták között” (Egressy 1866, 18). Másrészt érdemes figyelni arra, amit Egressy a Rötscher-könyvekkel kapcsolatban ír. A Das Schauspielwesenből azt a passzust idézi és értelmezi, ahol Rötscher a színművészet egykorú negatív megítéltetését ismerteti, és a színészet művészi státuszáról ír (Egressy 1866, 11). Egressy a kommentárjában nem feltétlenül a német dramaturg eszméinek követéséről beszél, hanem azt hangsúlyozza, hogy a színművészet önálló diszciplínává válásáról vallott saját elképzelését Rötscher munkái megerősítik. A Die Kunst der dramatischen Darstellung pedig elmondása szerint már „kissé későn érkezett ugyan hozzám arra nézve hogy adatai előttem ujak legyenek; hanem épen jókor a végett, hogy meggyőződésemet igazolja” (Egressy 1866, 24). Ettől persze nem vonható kétségbe Rötscher koncepciójának követése, de talán észrevehető, hogy Egressy a saját szakmai felkészültségét is igyekszik bizonyítani. Sőt annak ellenére, hogy az eszmetörténeti kapcsolódások kijelölésével a törekvéseit valamelyest az európai színházelmélethez köti, egyszerre törekszik arra is, hogy A szinészet könyve némileg elhatárolódjon az elméleti jellegű dramaturgiai írásoktól. Ismeri Goethe, Lessing és Tieck idevonatkozó dolgozatait, ám úgy véli, a színészképzés akkor lehet igazán hatékony, ha a tankönyvben a gyakorlati példák dominálnak, és nem a dramaturgiai elméletek (Egressy 1866, 15−16). Egressy képes objektíven, távolságtartással szemlélni a magyar színészettörténetet, és azt mondja, hogy a Pesti Magyar Színház megnyitása ugyan döntő jelentőséggel bírt, ám eddig a színészképzés hiányában keveseknek sikerült megfelelő szakmai felkészültséget szerezni, és ez valóban befolyásolta a színészekről alkotott képet. Felismeri a magyar színjátszás fejlődésének szükségességét: „a mai kor azt követeli, hogy a müvészetet senki se gyakorolja csupán vak ösztöne szerint, hanem kellő müveltséggel, alapos előkészülettel, önismerettel és öntudatos ihlettel” (Egressy 1866, 15).

Úgy gondolja, a kezdő színésznek azt kell elsősorban megtanulnia, hogy a drámai jellemet függetlenítse a saját érzéseitől. Akkor lép a „művészet álláspontjára”, ha a spontaneitást sikerül kizárnia a szerepalakításából, de megőriz valamiféle természetességet, és a tudatosság ellenére sem lesz mesterkélt (Egressy 1866, 32−33). A gyakorlat tanítását a szupraszegmentumok magyarázatával kezdi. A hangsúlyozás megtanulására legalkalmasabbnak Petőfi, Arany és Vörösmarty verssorait tartja, de hoz példákat többek között Katona Bánk bánjából, Shakespeare Hamletjéből, a Julius Caesarból és a Szentivánéji álomból is. A különféle karakterek színpadi megjelenítésekor a vígjátékokat háttérbe szorítva, elsősorban a tragédiák jellemtípusait tárgyalja, és főként a Shakespeare-drámákból vett jelenetekre támaszkodik. Így lett például a vizionálás megtanulásához példa Lear, Júlia és III. Richárd, a látható szellem mintaadója a Hamlet (ezt Seydelmann nyomán írja le) és a Macbeth. Az őrületnél Lear és Ophélia egy-egy jelenete, a különféle haláltípusok eljátszásánál Rómeó („a legszilárdabb akarattal hal meg” – Egressy 1866, 141) és Othello („a kit nem ezen kétségbeesés bir arra, hogy magát halállal büntesse, hanem a legtisztább eszmélet, melyet végül ismét visszanyert” – Egressy 1866, 142), a gyűlöletnél pedig A velencei kalmárban szereplő Shylock karaktere kerül sorra. A tisztelet verbális megjelenítésének tanításakor bővül a kör: ott Bánk bán II. Endrével és Posa márki Fülöp királlyal szemben tanúsított tiszteletadását értelmezi; a képmutatásnál pedig III. Richárdon és Jágón túl Tartuffe jellemét emeli ki.

Hogy melyik szerep eljátszása és tanítása között tudunk kongruenciát teremteni, az a színikritikák függvénye. A tankönyv kontextusában ugyan nincs jelentősége annak, hogy Egressy ezeket a szerepeket hányszor játszotta, a fellelhető színikritikák számát viszont ez határozza meg. Egyrészt tehát van némi aránytalanság, evidens, hogy a huszonötször eljátszott Hamletről jóval több kritika szól, mint a kétszer előadott III. Richárdról. Másrészt számolnunk kell azzal is, hogy nem minden Shakespeare-alakításáról találunk olyan színikritikákat, amelyekből előadásmódjára következtetni lehet.

A színháztörténeti szakirodalom Egressy Hamlet-szerepének megformálásakor mintakövetésről beszél. A Hamletről írt ismertetése kapcsán Solt Andor és Kerényi mutatott rá Ludwig Tieck Bemerkungen über einige Charakter im Hamlet, und über die Art, wie diese auf der Bühne dargestellt werden könnten című írásának adaptálására. Solt az 1841. január 16-ai, Egressy főszereplésével bemutatott Hamlet-előadásról írt Vörösmarty-kritika kapcsán hozza szóba a Tieck-szöveget. A kritikai kiadás jegyzetapparátusában Vörösmarty Hamlet-olvasatának eredetiségéről beszél, felmentve a költőt a külföldi elméletírók esetleges utánzásától. Ellenben azt írja: „Tieck »jeles észrevételeinek nyomán« készült Egressy Gábor Hamlet’ ismertetése c. hosszú tanulmánya” (Vörösmarty 1969, 620). Kerényi aztán szövegszinten is összevetette Tieck és Egressy írását, s megállapította, hogy ahol Egressy jelzi, hogy Tieck nyomán halad, onnan egy meghatározott szakaszon a kisebb kihagyásoktól eltekintve a Tieck-tanulmány fordítását közli, később viszont már saját elképzelését írja le (Kerényi 1980, 177) − a bevezetőben idézett szövegrészre ez utóbbi vonatkozik. Az értelmezők a történetet itt lezárják. Elfelejtődnek, vagy nem kapnak hangsúlyt Egressy 1860-as visszaemlékezésének azon passzusai, miszerint másfél évig készült az 1839-es pesti Hamlet-bemutatóra, és hogy az 1835−1838 közötti vidéki és budai fellépéseit ekkor már nem említi a Hamlet-alakításai között (Egressy 1860, 1305). Kerényi szerint Egressy szándékosan nem emlékszik az 1839 előtti bemutatókra, „ezeket nem vallja magáénak” (Kerényi 1980, 172). Valószínűsíthető, hogy felejtése éppen az esettanulmány megírásához köthető, vagyis Tieck Hamlet-tanulmánya egyszerűen módosíthatta szerepfelfogását – a visszaemlékezésben maga Egressy is összekapcsolja a cikk megírását és első pesti Hamlet-beli fellépését (Egressy 1860, 1305). Az 1839-es dátum valamiféle folyamat kezdetére utalhat, úgy tűnik, ez az első pesti bemutató annak a Hamlet-alakításnak az alapjait vetette meg, amelyet 1860-ban is játszhatott. Az is nyilvánvaló, hogy a Tieck-szöveg csak elméleti síkon értelmezi a darab konfliktusait, és esetleges színpadi megjelenítésükről nem szól. Egressy színészi pályájának kontextusában tehát már nem annak lesz döntő szerepe, hogy Tieck elméletével azonosult, hanem hogy a darab 1839-es verbális megjelenítése már önálló koncepciójaként hagyományozódott. Ennek igazolására jó példa lehet Bajza 1841-ben és Greguss 1856-ban írt színikritikája Egressy Hamlet-alakításáról.

„Bajza: A híres magánbeszéd bizonyos panaszhangon, fájdalmas sóhajtozások között szavaltatott, mit nem látok a beszéd szellemében motiválva. Én legalkalmasabbnak tartom e monolog egyszerű értelmes elmondását merengő elmélkedés hangján, melybe semmi pathetikusnak, semmi fájdalmasnak nem szabad vegyülni” (Bajza 1900, 308).

„Greguss: A jelenet Ophéliával játéka fénypontja szokott lenni, s az volt ma is; de épen e fénypontot szembe szökő hiba előzi meg a »lenni vagy nem lenni« megkezdése előtt. Hamletben öngyilkolási gondolatok forrongnak; a létet megunta, szeretne meghalni. Elmerül az élet és halál közti válogatásban. De kételyei támadnak: nem illőbb-e az emberi lélekhez elviselni az élet bajait mint a halálban keresni menekvést? s a halál maga nem-létet biztosit-e az elcsüggedt, a megsemmisülés után vágyakodó embernek? A hangulat mely ekkor Hamletben uralkodik a csüggetegség, elmerülés, kételgés hangulata; s e hangulatot legkevésbbé sem fejezi ki a sebes föl- és alájárás melylyel Egressy a hires magánbeszéd elmondásához készült” (Greguss 1872, 153).

A két idézet egy ponton egybevág: Hamlet monológja merengő elmélkedés, elmerülés, kételgés. Bajza monoton szónoklatot, Greguss higgadt testbeszédet várt. Végtelennek tűnő játék lenne, ha érveket és ellenérveket sorakoztatnánk fel a monológ lehetséges előadásáról – számunkra most a két dátum és Egressy értelmezése érdekes. A két szereplés között tizenöt év telt el; Egressy úgy kezdte a monológot, hogy nyugtalanul járt a színpadon, majd pedig meg-megszakítva, hangjának tónusát változtatva elmondta a magánbeszédet. Azt persze nem tudhatjuk, hogy minden előadást pontosan ugyanezekkel a gesztusokkal adott-e, de az biztos, hogy szerepértelmezésén nem változtatott, vagyis másfél évtized után sem mondta nyugalmas testhelyzetből elmélkedést imitálva a monológot. 1856-ban egyébként két egymást követő előadásban is sebes járás közepette szavalta ezt a részletet, Vajda János ugyanis Gregusshoz hasonlóan szintén ezt kifogásolja, sőt tőle azt is megtudjuk, hogy ez egy rögzült elem lehetett Egressy játékában, mert „általában mindenki rosszalja” (Vajda 2000, 176). A véleményekből A szinészet könyvében rögzített előadásmódot lehet sejteni. Érdekes, hogy bár Greguss Hamlet élet-halál harcát csüggedtségnek tekinti, metaforikája mégis Egressyéhez hasonló:

„Hamlet magánbeszéde […] korán sem puszta elmélkedés, mint sokan hiszik; hanem valóságos élet-halál harcz, a sziv és ész között; vagyis: a »vérszinü elszántság« tusája, szemben a »fontolgatással«. […] gyötrelmes tünődésnek kedélyhangjaiban fejezze ki magát […]. Magánbeszédben egy-egy ötlet jelenik meg, mely kedélyünkre villanyos hatást gyakorol; önérzetünk mintegy felszökik, majd egy ujabb gondolat fejlődik ki, mint szörnyű balsejtelem, mely lesujt és rettegésbe hoz […]. Kifejezésünkben s testileg szintugy saját szinét és alakját látassa” (Egressy 1866, 197−198).

Egressy tehát már 1841-ben és 1856-ban is azzal a színpadi megjelenítéssel élhetett, amit a későbbiekben tanított.

Kevésbé segítenek a színikritikák Hamlet többi jelenetének felelevenítésében. Vörösmarty ugyan jó érzékkel választotta ki a legkülönfélébb előadásmódot igénylő részleteket (Hamletnek anyjával, Poloniusszal, Ophéliával, atyja szellemével játszott jelenetét és a nagymonológot), ám amikor Egressy játékának értékelésére rátért, csak a nagymonológról írt röviden (Vörösmarty 1969, 226). Pedig Egressy a szereptanulásról szóló fejezetben ugyanezeknek a momentumoknak a fontosságát emelte ki, és aprólékosan, a színpadi mozgástól a testbeszéden keresztül a megszólalás hangjáig leírta előadásmódjukat (Egressy 1866, 179−182). Felidézésük nehézségét a Vörösmartyéhoz hasonló kritikusi szűkszavúság okozza. Az Ophéliával való jelenetét például hiába dicsérik a legtöbben, csak azt ismétlik: Ophéliával játéka előadásának fénypontja volt. Valamelyest többet sejtet a Hölgyfutárban 1860. január 17-én megjelent kritika: „[…] ez vala mai előadásának fénypontja, midőn földult kedélyvilágának minden titkos redőjét föltárva láttuk”. Az észrevétel azt sugallja, hogy ebben a jelenetben Egressy érzékletesen visszaadta Hamlet kedélyállapotának hullámzását, és itt egyszerre került színre karakterének sokoldalúsága. Az viszont már csak A szinészet könyvéből derül ki, hogy az Ophéliára kérdően meredő Hamletet hogyan váltja fel egy szúró szemű, kezét összecsapó, „majd a legmélyebb fájdalommal, de egyszersmind keserü gúnynyal” megszólaló Hamlet (Egressy 1866, 182).

Egészen más kritikusi attitűdöt képvisel Petőfi a III. Richárd-előadásról 1847-ben írt színikritikájában. A szakirodalom leginkább a kritika első részére, a Shakespeare-ről szóló passzusra figyel, a Shakespeare-kultusz és -recepció felől olvassa a szöveget, és kevésbé értékeli színikritikai minőségben. Igaz persze, hogy az „Egressy Gábor III. Richardból oly alakot teremtett, amilyet vártunk tőle, amilyet csak tőle várhattunk. Nem szükség Egressy helyét kimutatnom a magyar színészek közt, […] s szót sem érdemel egypár bangó, ki még most is el akarja tőle disputálni az elsőséget” (Petőfi 1974, 263) kijelentések nem kínálják automatikusan ez utóbbi referenciát. Első olvasatra a védelmező és ironikus szavak nyílt konfrontációnak, a könnyednek tűnő hangnem jó baráti bókolásnak, az idősebb barát iránti tiszteletadásnak tételezhetők. Kerényi úgy látja, Petőfi szembeszállt az Egressy szerepfelfogását támadó kritikusokkal, és az álommonológról írott tetszésében valamelyest a királyellenesség sejlik fel (Kerényi 2008, 88). A szöveg tehát olyan regiszterekben értelmeződik, ahol nem a színikritikai volta fontos. Ha nem a nyelvi megformáltságra figyelünk, hanem Petőfi módszertanára, ezt látjuk: egyszerre mutatja be referenciális olvasatát (hol helyezkedik el a tragédia Shakespeare életművében, melyik a jól sikerült jelenete) és nézői elvárását, benyomását. Ez a színikritikusi pozíció gyakori, mégsem mondható, hogy a szöveg a reformkori színibírálatok kontextusába belesimul. Részletes, rendesen megírt kritikának tekinthető, kiemelt helyzete abból fakadhat, hogy tüzetesen jellemzi a színészi játékot, és így pontosan tájékoztatja az olvasókat a látottakról. Ha összeolvassuk Egressy A szinészet könyvében III. Richárdról írt szerepfelfogásával, észrevehetjük azokat a sajátosságokat, amelyek kimozdíthatják eddigi kontextusaiból.

Petőfi két momentumot emel ki Egressy játékából: III. Richárd kétarcúságát és az álommonológot. Egressy A szinészet könyvében éppen Az álom, A képmutatás és az Egyénités (a hang a beszéd tartalmát fejezze ki) című fejezetekben hozza példának III. Richárdot. Petőfi a darabot 1847-ben láthatta először a Nemzeti Színházban; Pesten ekkor mutatták be másodszor. (Először 1843-ban Lendvay Márton főszereplésével adták.)

„Petőfi: Rettenetes arc apró mosolygó szemeivel s nagy éhes szájával. […] Valóságos anakonda-nézés, mely odaédesgeti a madarat a kígyó torkába. […] S ez csak az arc és a néma mosoly; hát mikor nevet, milyen nem-emberi hang ez! mintha rozsdás ajtó csikorogna vagy mintha tigris köszörülné gégéjét […]. Beszéde töredezett, szaggatott, egyenként dobálja ki a szavakat […]” (Petőfi 1974, 264).

„Egressy: A képmutatás abban áll, hogy az ember valódi érzelmét, mely szavával ellenkezik, eltitkolja, s azt, a mit kivülről mutat, őszintének, valódinak adja ki. […] A vigyázatlan pillanatokban a szót meg fogják hazudtolni a szemek és az ajkak. […] III. Richárd hangjából és mozgásából a szenvedély egész erejének kell szóllani, hogy Annát rábeszélhesse és megnyerhesse; és ezen nyilatkozásnak a tiszta és mély valóságtól mégis különböznie kell” (Egressy 1866, 152−153).

A párhuzam elsősorban nem azért érdekes, mert Petőfi felismeri, hogy a képmutatás megjelenítésében az arcjáték kulcsfontosságú, és megállapítja, hogy a tekintetnek már egymagában jelezni kell a színlelést, amit a nevetés és a megszólalás csak fokozhat, hanem mert a metaforákkal pontosan érzékelteti, felidézhetővé teszi Egressy mimikáját. Egressy a tankönyvben éppen ezekre a mozzanatokra helyezi a hangsúlyt, vagyis a szemek, az ajkak, a testbeszéd és a megszólalás összjátékát tekinti fontosnak a képmutatás színrevitelében.

Az álommonológ a darab egyik sarkpontja. Dramaturgiailag érthető Petőfi választása, hiszen a jelenet kitüntetett helyen van, látványos előadásmódot igényel.

„Petőfi: Kiváncsi voltam az utósó felvonásnak azon jelenésére, melyben Richárd a szellemek megjelenése után álmából fölriad; […] Egressy […] amint az ágyból fölugrott, elesett s néhány lépésnyire csúszott, s belekapaszkodott egy székbe, mintha az élőlény lett volna, mely őt ótalmazza. Itt félig fekve mondta vagy inkább suttogta el a magánybeszédet el- elfagyó lélekzettel” (Petőfi 1974, 264).

„Egressy: [A visio] lehet egy borzasztó lelki viharnak utórezgése is. Ilyen a III. Richard jelenete, álma után. […] Van […] bizonyos álomszerü állapot, midőn a lélek, emlékeibe annyira elsüllyedt, hogy magát és környezetét elfeledi, s egyedül tárgyával foglalkozván, ébren látszik álmodni. […] Ilyenkor a test helyzete azt fejezze ki, hogy az ember egészen magába merült, eszmélete befelé fordult. […] Ilyenkor a beszédben bizonyos sötét alaphang vonul végig […]” (Egressy 1866, 134−135).

Petőfi vizuálisan jeleníti meg mindazt, amit Egressy az álommal, a vízióval kapcsolatban definiál. Lépésről lépésre felidézi a jelenetet, az általa tébolygással, botorkálással jelzett képsor Egressy megfogalmazásában az önuralom elvesztésével, az öntudatlan állapottal azonos, a félig fekve mondott monológ A szinészet könyvében a magával meghasonlott lélek testhelyzete, a suttogás pedig az a sötét alaphang, amely az álomszerűséget sugallja. A két példából kiderül: Petőfi nem pusztán véleményt mond az előadásról, hanem a tudatosan átgondolt színészi játékot kommentálja az olvasóközönségnek. Egy színikritika alapján természetesen nem lehet messzemenő következtetéseket levonni, de abból, hogy a némi színészi tapasztalattal rendelkező Petőfi 1839-ben, majd későbbi pesti tartózkodásai alatt a legkülönfélébb szerepekben látta Egressyt fellépni (Kerényi 2008, 56), annyi talán sejthető, hogy jól sikerült kritikájában az előzetes benyomásoknak szerepe lehetett. Az aprólékos leírásból úgy tűnik, nemcsak megértette Egressy szerepértelmezését, hanem pontosan tudta azt is, hogy melyik színészi gesztus milyen viselkedést takar.

Egressy felől nézve pedig: a szövegek összecsengése egyértelműen azt igazolja, hogy a színész éppen úgy tanítja ezt a karaktert, ahogy húsz évvel korábban játszotta. A kontextus talán arra is rámutat, hogy ez a szerepértelmezés, vagyis a minden mozdulatában szörnyetegnek ábrázolt király, nemcsak az egyes Shakespeare-drámákhoz kötött politikai ideológiát közvetítő színházprogram része (Kerényi 1981, 383), hanem bizonyos elemeivel a színészmesterség tanításának mintadarabja is.

A színikritikusok a Lear király esetében szintén az összjátékra koncentráltak, vagyis arra, hogy a színésznek mennyire sikerült Lear feszültségekkel teli karakterét megvalósítania. A Hölgyfutár kritikusa 1860-ban ezt írja:

„Egressy a zsémbet, a haragot, a megdöbbenést, az átkot, a kétségbeesést, mely legmagasabb fokán egyet kacag, a tébolyt is igaztalanságának fájdalmas megbánását a végjelenetben egyenlő teljes erővel s mégis művészi változatossággal fejezé ki. […] Mi az összhangot illeti, Egressy a későbbi jelenetekben nem volt oly öreg Lear, mint a legelsőben, hol elgyöngült, aggot kora indokolja leginkább” (Hölgyfutár, 1860. október 18.).

Noha nem ért egyet Lear megfiatalításával, jó észrevétele, hogy Egressy alakítását Lear életkorának megjelenítéséhez kapcsolja. Ezzel a színész rendkívül tudatos játékára figyelt fel – A szinészet könyvében ugyanis Egressy az életkor színrevitelének tanításakor éppen a Leart hozza példának:

„Hol az őszkort a sorssal látjuk harczolni életre-halálra: ott sem egy tehetetlen összeroncsolt embert akarunk szánni, ki reszkető fejét gyáván nyujtja oda bakójának; hanem oly szellemet akarunk bámulni, mely hős erővel tölti be az alakot, s ennek még ily korban is erélyt és ellenálló daczot kölcsönöz. Ilyen a Lear alakja, mely a hősi hajdankornak nagyszerü romjait mutatja. Ez ősznek hangjában tartásában és mozgásában életének egykori hősszaka mintegy folytatva van. A méltóság önérzete, a gyalázatos bántalmakkal szemben, lelkének bizonyos rugalmasságot kölcsönöz, és ekkor hangja egy távol menydörgésé […]. Az összemarczangolt kedély itt-ott megtört hangokon szól ugyan, de a melyek nem gyáva sopánkodás hangjai, hanem egy szétzuzott szivé, mely magát görcsösen szedi össze, ujra meg ujra” (Egressy 1866, 130).

A történethez persze hozzátartozik az is, hogy a bíráló Egressy játékát jól ismerő befogadóként pozícionálja magát, aki előre fel van készülve a tudatos, megtervezett színészi játékra: „A vén Leart Egressy mindig müvész alkotással szokta ábrázolni. Látszik, hogy szerepe minden kis részét gondosan át meg át buverálta, és igen jól tudja, hogy az indulatok különféle hangjait hogyan és mikor kell használni” (Hölgyfutár, 1860. október 18). Hasonló kritikusi státuszt mond magáénak Vajda János is. Egressy Lear-alakításáról csak akkor ír részletesebben, amikor Ira Aldridge 1858-as pesti előadássorozatáról való beszámolójában a két színész eltérő szerepértelmezését összehasonlítja.

„Mivel a mi Egressink is igen szép Lear, kikerülhetetlenül ama különbség ötlik elénk, mely a két müvész felfogása között van, s mindjárt is azt mondhatjuk, hogy Egressy inkább szép, Aldridge inkább igaz Lear. Egressi egy költőibb, szinte mythologiai alak, a teljes királyi fenség romaival, patheticus tagjátékkal; a makacs szeszélyeskedés, hatalmaskodás inkább Learje természetéből, mint a helyzet kényszerűségéből látszik folyni, s ennélfogva az ő Learje kevésbé szivethasgatólag részvétgerjesztő. De azért Egressi nem kevésbé egységes e nagy szerepben […]” (Vajda 2000, 300).

A két kritikus kétségkívül Egressy szerepfelfogását tükrözi. Mindketten úgy látják, hogy a különféle hangulatok együttes dominanciájával Egressynek sikerült Lear szélsőségek közt mozgó jellemét adni, és igaz, hogy a sokszor ellentétes kedélyállapotok felismerhetőek és jól elkülöníthetőek voltak egymástól, a játék mégsem volt szaggatott. Vajda még Egressy szerepfelfogásának legfőbb ismérvét is megértette: a romjaiban heverő Leart is fenséges, méltóságát megőrző királyként kell ábrázolni.

Egressy a Shakespeare-drámák tananyaggá formálásával a magyarországi Shakespeare-recepció sajátos aspektusát teremtette meg. Ebben a gesztusban egyaránt szerepe lehetett annak a meggyőződésnek, hogy Shakespeare összetett karaktereinek eljátszása igazi kihívás, megmérettetés a színész számára, és annak az Egressytől sem távol álló törekvésnek, hogy Shakespeare leginkább színházi előadásokkal népszerűsíthető. Ez utóbbi esetben a könyv azt sugallhatja: a feladat folytatása a jövő színészeire vár. A tananyag kiválasztása azonban nemcsak Egressy értékrendjét tükrözheti, hanem a kezdő színészekkel szembeni elvárásokat is, vagyis azoknak a szépirodalmi műveknek az ismeretét, amelyre a színészképzés az első években épülhetett. Igaz, A szinészet könyve recepciótörténetéről nagyon keveset tudunk, a szakirodalom egyedül Paulay Ede 1871-ben kiadott színészeti könyvén kimutatható hatására figyelmeztet (Rakodczay 1884, III; Gajdó 2001, 390). Rakodczaynál azonban a befogadás érdekes leképződése fedezhető fel. Egressy szerepértelmezéseit helyeselve, a következőképpen korrigálta a színikritikákat:

„»E szerep (Hamlet) nem igen illett neki, ő, mindenben oly határozott, a dán királyfi tétováját nem bírta híven tükrözhetni s inkább nyugtalankodott, mint csüggedezett. […]« [Greguss-kritika] […] Hamlet […] mintha valami jót mulasztana, szemére hányják, hogy habozik. Holott Hamlet művelt, keresztény, ki csak a pillanat hevében tudna gyilkolni, nemes felháborodásban, de nem lesbe állva. Nagy erkölcsi erő gátolja, hogy leszúrja Claudiust, nem gyávaság. […] Hamlet kapva kap tehát minden ürügyön, melylyel a boszut, mely nem lehet más mint gyilkosság, elodázhatja. Hogy volna ez gyávaság olyan szenvedélyes temperamentumú, bátor embernél, mint Hamlet?” (Rakodczay 1911, II, 71−72).

A monográfia kontextusában a védelmező szavak a pozitivista életrajzok toposzának tűnnek, ám Rakodczay pályafutásának ismeretében más a helyzet. Rakodczay ugyanis nem pusztán Egressy életrajzírója volt, hanem színész, színházi szakíró és színészetelméleti könyvek írója is. 1896-ig három színészeti könyvet adott ki. Ezek nyilván már alaposabbak és részletezőbbek Egressy könyvénél, mégis érdemes figyelni arra, hogy Rakodczay A szinészet rendszere (1884) című munkájának bevezetőjében kiindulópontnak A szinészet könyvét nevezi meg (Rakodczay 1884, I, VIII−IX). A színikritikákhoz írt cáfolatai így egyszerre tükrözhetik egyéni szerepfelfogását és Egressy eszméinek követését. Példája azt mutathatja, hogy felnőtt egy Egressy könyvén nevelkedett színészgeneráció.

A színikritikusok szubjektivitása és az előadás alkalmisága mind olyan tényezők, amelyeket egy színészi játékot felidézni igyekvő dolgozat esetében figyelembe kell vennünk. Arra, hogy két egyforma színházi előadás nem létezik, már Egressy Gábor figyelmeztet A szinészet könyvében (Egressy 1866, 5), az európai kultúrtörténeti szakirodalomban pedig ehhez kapcsolódóan az egyik kedvelt hivatkozási alap az aura-fogalmat bevezető Walter Benjamin A műalkotás a technikai reprodukálhatóság korában című tanulmánya lett. Ezeket elfogadva mégis úgy gondolom, a tanulmányban követett koncepció, vagyis annak körüljárása, hogy A szinészet könyve Egressy több évtizedes színpadi gyakorlatának lenyomataként (is) olvasható, túlmutat ezen a kontextuson. Hiszen az elmélet és a gyakorlat viszonyának szoros összefonódása, hagyományozódása nem egy konkrét színházi előadáshoz köthető, hanem Egressy színészi pályájának autoritását fejezi ki. Egykorú leírásokból tudjuk, hogy Egressyt fizikai adottságai miatt nem tartották színészideálnak (Lendvay Mártonról éppen az ellenkezőjét mondták). Ám annak dacára, hogy termete meglehetősen alacsony volt, és gyenge tüdeje miatt hangproblémákkal küzdött, az egyik legtehetségesebb színészként említik. Sikerét az a színikritikusok által is felismert tudatos színészi játék adhatta, amelyet a folyamatos önképzéssel és a kortárs színészetelméleti irodalom ismeretével sajátított el. Színészi gyakorlatából és elméletírói munkásságából úgy tűnik, pályáját végig ez a metodika jellemzi. A színészeti könyv megírásával pedig eljut ahhoz a fázisig, amelyet a külföldi szakirodalom a Színi Tanoda kapcsán a színészet professzionalizációjának egyik feltételeként határoz meg. Egressy Gábor a 19. század vége felé kibontakozni látszó modern színészi játék magyarországi alapjait rakta le.

*

Egressy 1865. január 25-én a Kisfaludy Társaság gyűlésén részletet olvasott fel A szinészet könyvéből (Egressy 1865, 121 – a címhez csatolt szerkesztői megjegyzés). Elkészült az a pályamű, amelyet 1838 óta vártak. A színészeti tankönyv az akkori kiírás minden kritériumának megfelel: a kezdő színész megkapja a szükséges ismereteket a „dramaturgia, poetica, nyelv, szavalás, mimica, costüm- és szinmesterség köréből” (A Kisfaludy-Társaság évlapjai 1841, 25) − Egressy felelt a kérdésre.

A felolvasás azonban ma már inkább csak szimbolikus gesztusnak tűnik, a könyv belső borítóján olvasható ajánlás ugyanis olyan hátszelet sejtet, amelyet Egressy korábban hiányolt: „A Nemzeti Szinház ügyével foglalkozó országos bizottságnak mély tisztelettel, a szerző.”

Jegyzetek

«[1] Részlet egy Egressy Gáborról készülő doktori disszertációból.

«[2] Egressy Gábor Szentpétery Zsuzsannának, Kolozsvár, 1855. december 10. = OSZK Kt., Levelestár, Egressy Gábor Egressy Gábornéhoz.

«[3] Egressy Gábor Szentpétery Zsuzsannának, Vidin, 1849. szeptember 18. = OSZK Kt., Levelestár, Egressy Gábor Egressy Gábornéhoz.

«[4] Egressy Gábor Szentpétery Zsuzsannának, Vidin, 1849. október 8. = OSZK Kt., Levelestár, Egressy Gábor Egressy Gábornéhoz.

«[5] Egressy Gábor Szentpétery Zsuzsannának, Belgrád, 1850. május 3. = OSZK Kt., Levelestár, Egressy Gábor Egressy Gábornéhoz − kiemelés Sz. L.

«[6]Uo.

«[7] Egressy Gábor Szentpétery Zsuzsannának, Debrecen, 1854. október 13. = OSZK Kt., Levelestár, Egressy Gábor Egressy Gábornéhoz.

«[8] Egressy Gábor Szentpétery Zsuzsannának, Tiszaújlak, 1854. szeptember 3. = OSZK Kt., Levelestár, Egressy Gábor Egressy Gábornéhoz.

«[9] Köszönöm Hász-Fehér Katalinnak, hogy a cikksorozatra felhívta a figyelmemet.

Hivatkozások

A Kisfaludy-Társaság évlapjai (1841). Budán: A M. Kir. Egyetem Betűivel.

Bajza József (1900). In: Badics Ferenc (s. a. r.). Bajza József összegyűjtött munkái, 5. Dramaturgiai írások. Budapest: Franklin-Társulat.

Bartha Katalin Ágnes (2010). Shakespeare Erdélyben. (XIX. századi magyar nyelvű recepció). Budapest: Argumentum.

Dávidházi Péter (1989). „Isten másodszülöttje”. A magyar Shakespeare-kultusz természetrajza. Budapest: Gondolat.

Egressy Gábor (1839. november 3.). Hamlet ismertetése. Athenaeum 1839. 3. év, 36. sz.

Egressy Gábor (1839. november 17.). Hamlet ismertetése. Athenaeum 1839. 3. év, 40. sz.

Egressy Gábor (1841. július 18.). Szinészeti studiumok I. Szereptanulási methodica. Athenaeum 1841. 5. évf., 8. sz.

Egressy Gábor (1842). Párbeszéd Szebeklébi és Egressy Gábor között szinészeti dolgokról. Budán: A Magy. Kir. Egyetem Betűivel.

Egressy Gábor (1848. február 20.). Indítvány a szellemhonosítás ügyében. Életképek 1848. 8. sz.

Egressy Gábor (1860. december 20.). Szinészetünk történetéhez. Hölgyfutár 1860. 11. évf., 152. sz.

Egressy Gábor (1865. február 5.). A szinészet könyvéből. Koszorú 1865. 3. évf., 6. sz.

Egressy Gábor (1864−1866). A szinészet könyve (kézirat). OSZK Kt. Quart. Hung. 1577.

Egressy Gábor, [Egressy Ákos] [1866]. A szinmüvészetről (kézirat). OSZK Kt. Fol. Hung. 1558.

Egressy Gábor (1866). A szinészet könyve. Pesten: Nyomatott Emich Gusztáv Magy. Akad. Nyomdásznál.

Egressy Gábor (1867). Színház és nemzet. In: Egressy Galambos Gábor emléke. Saját müveiből siremléke javára rendezték fiai. Pest: Nyomatott Emich Gusztáv Magy. Akad. Nyomdásznál.

Egressy Gábor (1889). A szinészet iskolája. A szerző hátrahagyott dolgozataiból egybegyüjté és kiadja Egressy Ákos. Budapest: Nyomatta Hornyánszky Viktor.

Gajdó Tamás (szerk.) (2001). Magyar színháztörténet 1873−1920. Budapest: Magyar Könyvklub – Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet.

Greguss Ágost (1872). Greguss Ágost Tanulmányai, II, Szini birálatok – vegyes cikkek. Pest: Kiadja Ráth Mór.

Hajdu Algernon László (1944). A Nemzeti Szinház müsorlexikona, I. Budapest. A kiadvány a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár Budapest Gyűjteményében BQ 792/796 jelzet alatt érhető el.

Hölgyfutár (1854. február 4.). Hirharang. Hölgyfutár 1854. 5. évf., 28. sz., p. 111.

Hölgyfutár (1854. november 8.). [Egressy Gábor tisztelettel értesíti…]. Hölgyfutár 1854. 5. évf., 242. sz., p. 980.

Hölgyfutár (1860. január 17.). [Jan. 13. „Hamlet” – Shakespearetől, Egressy Gábor első föllépte]. Hölgyfutár 1860. 11. évf., 7. sz., p. 56.

Hölgyfutár (1860. október 18.). [Okt. 15. „Lear király”]. Hölgyfutár 1860. 11. évf., 125. sz., pp. 999−1000.

Kerényi Ferenc (s. a. r.) (1980). Egressy Gábor válogatott cikkei /1838−1848/. Budapest: Magyar Színházi Intézet.

Kerényi Ferenc (1981). A régi magyar színpadon 1790−1849, Budapest: Magvető.

Kerényi Ferenc (szerk.) (1990). Magyar színháztörténet 1790−1873. Budapest: Akadémiai.

Kerényi Ferenc (2008). Petőfi Sándor élete és költészete. Budapest: Osiris.

Molnár László (s. a. r.) (1908). Egressy Gábor és kortársai. Levelek Egressy Gáborhoz (1838−1865). Budapest: Színészegyesület.

Pesti Napló (1854. február 4.). Fővárosi és vidéki ujdonságok. Pesti Napló 1854. 5. évf., 28. sz., p. 1170.

Petőfi Sándor (1974). In: Martinkó András (s. a. r.). Petőfi Sándor összes prózai művei és levelezése. Budapest: Szépirodalmi.

Pukánszkyné Kádár Jolán (1940). A Nemzeti Színház százéves története, I. Budapest: Kiadja a Magyar Történelmi Társulat.

Rakodczay Pál (1884). A szinészet rendszere. Budapest: ny. n.

Rakodczay Pál (1911). Egressy Gábor és kora I−II. Budapest: Singer és Wolfner.

Tanítókönyv, fn. (1874). In: Czuczor Gergely, Fogarasi János. A magyar nyelv szótára, VI. Budapest: Kiadja és nyomtatja az Athenaeum Irodalmi és Nyomdai R.-Társulat.

Tudománytár repertórium (1841). Hozzáférés: 2012. április 14. Elérhető: http://mek.niif.hu/00000/00038/html/1841.htm

Vajda János (2000). In: Bene Kálmán (s. a. r.). Vajda János összes művei, 11. Színibírálatok és színházi tárgyú glosszák. Budapest: Orpheusz.

Vörösmarty Mihály (1969). In: Solt Andor (s. a. r.). Vörösmarty Mihály összes művei, 14. Dramaturgiai lapok (Elméleti töredékek, Színbírálatok). Budapest: Akadémiai.

Ellenséges istenek Bábele

A romantikus „új mitológia” alakulása Vörösmarty lírájában

S. VARGA PÁL

Az alábbi vázlatot nem egyszerűen Szajbély Mihály (2000, 64-79) kitűnő írásának továbbgondolhatósága ihlette – de az az önkritikai késztetés is, amely újraolvasásakor támadt bennem. Minthogy annak idején a mitológia és a nemzeti eposz viszonyáról szólva a nemzeti irodalom hagyományközösségi paradigmáját tartottam elsősorban szem előtt, nem volt kellő affinitásom a Zalán futása – Toldy Ferenc által dicsért, s a koraromantika mítoszfelfogását követő – mitologizálása iránt. Holott már akkor olvasható volt a nevezett írás, amely nem egyszerűen a koraromantikus mitológia-felfogás következetes érvényesítését és elismerését állapítja meg a Zalán futása, illetve az azt kanonizáló Toldy Ferenc esetében – pontosan meghatározva annak körülményeit is, hogyan fejlődött ki később a nemzeti mítosszal szembeni hagyományközösségi elvárás –, de Vörösmarty romantikájának egyik, ha nem éppen leglényegibb vonására világít rá.

Szajbély  koncepcióját Stettner Görgynek egy Kazinczyhoz írt levele kapcsán összegzi. Stettner azt vélelmezi a Zalán futása kapcsán, hogy „»[a] czéhbeli kritikusok aligha lesznek vele megelégedve, mert ő Homért és Ossiánt tanulván, magának mind a’ kettőtől független nemzeti maniert teremtett«. Amit itt Stettner észrevesz és elégedetten nyugtáz – állapítja meg Szajbély (2000, 77-78) –, az […] nem más, mint a Herder által megfogalmazott eljárás megvalósulása, a mitológia heurisztikus használata: a költő támaszkodhat régi korok mítoszaira, de azt saját korának szellemében kell újjáteremtenie.”

Ami pedig Toldyt illeti, „miközben […] magától értetődő természetességgel engedett helyet a fantáziának, az egyéni mitológia-teremtésnek, minden bizonnyal eszébe sem jutott, hogy az eredeti nemzeti maradványok felkutatását és a hozzájuk való ragaszkodást kérje számon Vörösmartyn. Nem jutott eszébe, mert a húszas években még a teremtést tartotta az egyedül kor-szerű eljárásnak. Véleményét vitatni éppen a kor tendenciáinak ismeretében ma sem látszik célszerűnek – még akkor sem, ha Vörösmarty tolla nyomán végül nem született meg az [a] nagyra kiterjedendő romános epopoeia, amelynek készültéről éppen Toldy tudósított az Aesthetikai levelekben.” 

Nos, a „nagyra kiterjedendő romános epopoeia” valóban nem született meg (Gere 2007, 137-152), sőt, Vörösmarty egyszer s mindenkorra felhagyott a nemzeti eposz programjával[1] – ez azonban nem jelenti, hogy egyúttal a (kora)romantikus szellemű mitológiateremtéssel is végleg felhagyott volna; ez a poétikai elv később is feltűnik – Vörösmarty lírájában. Eddig tudtommal csak Gere Zsolt (2001, 178) utalt erre az összefüggésre, amikor azt állapította meg, hogy „[a]z Előszó és A vén cigány biblikus nyelve […] inkább a húszas évek második felének (főleg az epikai művekben megteremtett) poétikai törekvéseihez kapcsolódik” ; igaz, a kört alighanem ennél valamivel tágabbra – az 1840-es évek lírájára – lehet kiterjeszteni.

Ha a kései versek mitologizáló eljárásának előzményeit Vörösmarty lírájában keressük, leginkább Martinkó András (1977, 172-221) koncepciója szolgálhat kiindulásul, amely a Földi menny című vers címadó motívumában jelölte meg Vörösmarty költői szemléletének alapját („Mennyet kell a földön is keresni, Mennyet, a föld úgyis elveszendő, Elveszendők, akik rajta élnek”). Martinkó abból indult ki, hogy az emberi lét korlátozottságával Vörösmarty a „földi menny” képzetét szegezte szembe – a mulandó élet olyan megnyilvánulásait, amelyekben a menny, az isteni végtelen tükröződik; az ilyen, örökkévalóságot hordozó mulandóságok közül a fiatal Vörösmarty számára legfontosabb a lány, a szerelem: „Eljön a lány ifju kellemében, És eget hoz tiszta kék szemében”. Talán az 1970-es évek koraromantikával szembeni gyanakvó beállítódása lehet az oka, hogy Martinkó nem tájékozódott ebbe az irányba, holott amit leír, lényegileg rokon a koraromantika szemléletével, amely a költészetet úgy határozta meg, mint a végtelen megjelenítését a végesben; Schelling (1983, 394) megfogalmazása szerint: „a véges módon ábrázolt végtelen a szépség”. Vörösmarty „földi menny”-ének vallási-filozófiai hátterében a koraromantika általános (nemcsak a műalkotásra vonatkozó) pars-pro-toto-szemlélete áll ; Friedrich Schlegel nem csupán a költészet alapját képező allegória, hanem minden véges individualitás vonatkozásában állapította meg, hogy „az individuum egy végtelen szubsztancia képe”[2]. A koraromantikának ez a szinekdochés szemlélete vallási eredetű: valójában nem is egyéb, mint Schleiermacher vallásdefiníciójának átfordítása a költészetre (Safranski 2010, 151); Schleiermacher szerint „a vallás nem más, mint hogy minden egyedit az egész részének tekintünk, és minden korlátozottat a végtelen valamilyen képének fogunk fel” (Schleiermacher 2000, 34). Valójában az „új mitológia” iránti igény is ebből a szemléletből fakad: az új mitológiának a végtelenről alkotott véges „képek” összességeként kell létrejönnie, amelynek megalkotója az „egyetlen költőnek tekintett emberi nem” (Schelling 1983, 404). A szinekdochés világkép és a mitológia viszonyában már Hölderlinnél sajátos módosulás figyelhető meg: Hölderlin számára nem minden véges létező hordozza a világ isteni lényegét, csupán bizonyos kiemelkedő momentumok (például bizonyos tájak) s az élet bizonyos kiemelkedő pillanatai, amelyek kiválnak a szürkeségből, az élet mindennapiságából (Safranski 2010, 166) . Ez a beállítódás Vörösmarty „földi menny”-eszméjének is alapja; Martinkó valójában e kiemelkedő momentumokat veszi sorra tanulmányában, élükön a női szépséggel, amely mint individualitás zavartalanul idézi föl a mennyet, a végtelen isteni univerzumot. (A Földi menny című versben nyilvánvaló e szinekdochés elv érvényesülése, amennyiben a lány „tiszta kék szeme” az égtől kapja színét.)

A véges szinekdochés vonatkoztatása a végtelenre akkor mozdul el Vörösmartynál a mitologikus szemlélet felé, amikor az önmagán túlmutató véges létező szerepébe a nemzet lép (lásd az „istenképű nemzet”-ről mondottakat Martinkónál [1977, 215]).

Ha azt firtatjuk, miben különböznek a korai epika és a kései líra mitologizáló eljárásai, azt látjuk, hogy a lírikus Vörösmarty szakít a Zalánban követett módszerrel – ideértve a párszi dualizmusnak vagy a „magyarok istené”-nek felidézését –, s egyéni költői invencióját közismert antik és bibliai mitologémák deformálásában és egyéni továbbírásában érvényesíti.

Ennek magyarázatára először is abban az ellenmondásban találunk, amellyel nemcsak Vörösmarty szembesült, de már az „új mitológia” elkötelezettjei is, Hölderlintől Novalisig és Schellingtől Friedrich Schlegelig. Ez az ellentmondás abban állt, hogy a mitológiához közösség kell; a tisztán egyéni invencióból táplálkozó, egyéni nyelvi teljesítményként megalkotott mitológiának nincs esélye arra, hogy ugyanúgy kollektív személeti keretet biztosítson a modern kor számára, mint az ókorban a görögöké. Valójában ez volt az a felismerés, amely a népiesség teoretikusait a saját mitologikus hagyomány felelevenítésére és (ugyancsak invenciózus) továbbfejlesztésére sarkallta.[3] Vörösmarty azonban mindvégig olyan irodalomfogalom keretei közt mozgott, amely az irodalmat a magas kultúra részeként határozza meg; olyan mitológiában kellett gondolkodnia, amely ennek az irodalomnak a közönsége számára – hogy úgy mondjuk – kéznél van. Ha egy – a magas irodalmiság keretei közt igencsak népszerű – Gyöngyösi István bizton számíthatott arra, hogy olvasóközönsége zavartalanul megérti mitologikus allúzióit, erre a bázisra még Vörösmarty is nyugodtan támaszkodhatott. Ezért mondhatott le a keletről kölcsönzött/kitalált mitológiáról, s vethette latba fantáziáját annak érdekében, hogy a magas kultúrában ismert mitologémákat az egyedi tapasztalathoz alakítsa. (Nota bene, nem az antik mitológia használata vagy kerülése minősíti önmagában, hogy egy költő klasszikus vagy romantikus előfeltevéseket követ, hanem az a mód, ahogyan ezt a mitológiát felhasználja.) Vörösmarty valójában még előnyben is volt a népiesség képviselőihez képest, akik Kölcseytől Erdélyin, Arany Jánoson át Gyulaiig folyvást arra voltak kénytelenek panaszkodni, hogy a saját (népi) mitológia valójában elveszett (mindjárt Kölcsey úgy ítélte meg – az ilyen irányú német törekvésekről szólva –, hogy a saját nemzeti mitológia, a hagyományozás megszakadása miatt, oly idegenné vált, mint „Perunak és Mexikónak régiségei”[Kölcsey 1960, 505]). A paradoxon lényegére már Herder is felfigyelt, amikor azt állapította, meg, hogy az északi germán mitológia emlékei „nem tekinthetők a németek közvetlen mitológiai hagyományának” (Szajbély 2000, 71), Hegel pedig a probléma lényegét világította meg, amikor a germán mitológiához forduló Klopstockot bírálta; Hegel arra a paradoxonra is felhívta a figyelmet, hogy a görög–római mitológia ismerősebb a mai embernek, mint a feledésbe merült saját (Hegel 1980, 278).[4]

A váltás azonban nemcsak kívülről, a befogadói közeg kulturális kondicionáltsága felől közelíthető meg. A keresztény mitológia bekapcsolása a szinkretista mitológiába már a Délszigetben megfigyelhető, s ez – a hun-magyar mitológia későbbi elhagyásával együtt – összefügg azzal, hogy (mint arra Gere Zsolt [2007, 147] rámutatott) a mitikus „előidő”-t követően a magyarság keresztény hitre tért, s ezzel történetébe és hagyományába is beleíródott a keresztény gondviselés; egyáltalán, sorsa a Biblia mitikus struktúráiban vált elgondolhatóvá. Mutatis mutandis ez vonatkozik az antik mitológiára is, amennyiben a magyarság egy olyan európai univerzum lakójává vált, amelynek különböző nyelvei számára a keresztény kultúra mellett az antik hagyomány kínál közös értelemsémákat. A Délsziget abból a szempontból is átmenetet képez a Vörösmarty-líra mitológiájához, hogy „Istene Hadadúrban (…) bünteti a harcos, a teremtés leigázására, meghódítására irányuló gesztusokat, s a »tűrés, remény« keresztény fogalmaival indítja útjára Attila fiát” (Gere 2007, 148). A Vörösmarty-líra mögött meghúzódó antropológiai dualizmus eszerint a magyarság pogány és keresztény korszakának ellentétéből ered – s ez a struktúra íródik felül a bűn keresztény s a hübrisz görög toposzával. (Jegyezzük meg: az ember istenülési vágyának elítélését az a Schleiermacher fogalmazta meg először egyfajta antik–keresztény szinkretista mitológia nyelvén, aki a teremtő univerzum és az ember rész–egész viszonyának tételével megalapozó szerepet játszott a romantika poétikájának, illetve mítoszfelfogásának létrejöttében.[5]) Ebben az értelemben az antik–bibliai mitológia is nemzetinek tekinthető. Egyetemesnek és nemzetinek ez a viszonya ráadásul kölcsönösnek bizonyul: az aktuális tapasztalatokhoz igazított európai mitológiakincsnek köszönhető, hogy a nemzeti létben (legyen az akár a magyar, akár a lengyel) megnyíló tapasztalat mitologizáló leírása általános érvényűnek bizonyul.

Vörösmarty lírai mitológiája tehát kerüli mind a keleti, mind a (vélelmezett) magyar mitológia elemeit; alapvetően görög–római és bibliai mitologémákat használ, ezeket kombinálja szinkreitista módon, s deformálja és fejleszti tovább önkényesen. Ez az önkény azonban nem a szubjektivitás önkénye; Vörösmarty lírája (mint Barta megfigyelte) nagyobbrészt nem szubjektív élményköltészet;(Barta 1976, 418) alapjában egy egzisztenciális hangoltság áll, amelynek a beszélő inkább médiuma, semmint forrása.[6] Az élmények – legyenek azok személyesek vagy történelmiek – csupán alkalmi kiváltói, felidézői a mindennapi tapasztalás számára nem hozzáférhető mélységnek, olyasfajta kiemelt pillanatok, amelyekben Hölderlin az istenek jelenlétét érzékelte. A mitologizálás olyan költői beszéd, amely ezt az – alkalom által megnyitott – mélységet engedi szóhoz jutni. A költő, akit a lét mélységeiből előtörő erők elemi módon megérintenek, az ilyen tapasztalatokat verbalizáló mitikus narratívák repertoárjából válogatva próbálja meg emberi nyelven elmondhatóvá tenni azt, amit átél. A mitológia tehát – akárcsak Hölderlin esetében – Vörösmarty számára is valóságtapasztalat, „az észlelés szerve”.[7] A mitikus nyelvhasználat azért töltheti be ezt a funkciót, mert a mítosz a hasonlóságot és érintkezést (közelséget) azonosságként kezeli (Barta 1976, 420); ha tehát a trópus retorikai/esztétikai használatának alapja „az ontológiai nem-azonosság és a szemantikai azonosság közötti feszültség” (Szörényi – Szabó, 1997, 132), a mitikus használatból ez az ontológiai különbségtétel hiányzik. A trópus még akkor is a tapasztalatot kiváltó valóság feltárulása, amikor a megfelelés formálisan a hasonlat alakját ölti; a „mint” („Egyszerre őszült az meg, mint az isten…”) nem a hasonlítás önkényességét jelzi, hanem a tapasztalat lényegét hordozó mitikus alapstruktúra hozzárendelését a hasonlattal jellemzett jelenséghez.

Az antik–bibliai mitologizálás felbukkanása együtt jár az emberkép bizonyos változásával: az ember negatív meghatározottságai közül nem a mulandóság lesz a döntő, hanem az, hogy az emberben egyszerre jelenlévő véges és végtelen mozzanat immár nem kiegészítő, hanem kizáró viszonyba kerül egymással. Az embernek az a szándéka, hogy áttörje végessége korlátait, vagy önmagában bűnös, vagy lehetetlen, mert végessége visszarántja szűk körébe.

A mulandó ember méltóságának és nagyravágyásának schlegeli romantikus paradoxona („énünk tulajdonképpeni ellentmondása, hogy egyszerre érezzük magunkat végesnek és végtelennek” [Frank 1977, 938]) a Csongor és Tünde Éj-monológjában tűnik fel; a mitologizálás működése szempontjából azonban nem maga ez a romantikus antropológia a lényeges, hanem az, hogy az emberi nagyratörés egymást kizáró értelmezéseket kap.

Ez az összefüggés a mitologizálásnak egy rejtett, ám lényegi sajátosságára hívja fel a figyelmet. Vörösmarty szuverén módon bánik az általa megválasztott mitológiai képzetekkel, azonban a felhasznált narratív struktúráknak saját jelentésképző potenciáljuk van; nem arról van szó, hogy (a költő által deformált változatban) pontosan megfelelnek a tapasztalatnak, hanem arról, hogy (a deformálás ellenére) meghatározzák az értelemadást, amikor a beszélő elbizonytalanodik tapasztalatának értelme felől. Ez a jelenség már a Gondolatok a könyvtárban című vers Bábel-képében megfigyelhető; amikor az emberi szellem produktumaiból építendő torony felidézi Bábel történetét, ahhoz mindjárt a bűn bibliai képzete társul – Bábel építőit az „olyanokká lesztek, mint Isten” kísértése vezérli. A bibliai narratíva a legnemesebb emberi törekvésekre írja rá a bűnösnek kijáró ítéletet, s a beszélő elfogadja ezt az értelmezést. Ezért ítéli meg úgy, hogy a mennybe benézni – istenülni – vágyó embert csak az önkorlátozás tarthatja vissza bűnétől/hübriszétől s mentheti meg ennek következményeitől. Ez a korlátozás jut kifejezésre a vers zárlatában – tegyük egy nemzet sorsát „oly magasra mint lehet”; hasonló ehhez A merengőhöz tanúsága, amely szerint a szerelmesre is veszedelmet hoz, ha „kétes távolban” keresi boldogságát; „Kit gőg, mohó vágy s fény el nem varázsolt, Földön honát csak ollyan lelheté”.

Bármennyire lelkesül is tehát az Előszó beszélője az emberüdvért fáradó kéz és szellem, ész és szív munkájáért, tudomásul kell vennie, hogy a „földi menny” megvalósításán fáradozó, önmagát megváltani akaró emberiség ambíciója az antik/bibliai mitológia narratívájának megvilágításában bűn, hübrisz, amelyért szörnyű büntetés jár; „a legsúlyosabb bűn, ha az ember megfeledkezik teremtményi voltáról” (Rácz 1995, 39). A pusztulás tapasztalata és a mitologikus narratíva azonban végképp összeegyeztethetetlenné válik; az egységes narratíva különálló képekre esik szét, s e széttartást szemantikai inkongruenciák fokozzák (Kappanyos 2007, 341-354). A fáradozásai beteljesülésének ünnepére készülő, méltóságteljes emberből előbb az értelmetlen pusztítás áldozata, majd félig isteni, félig állati természetű, borzasztó lény lesz; az őt megteremtő, önmagával meghasonló isten az emberrel ellenséges istenekkel áll szemben, akiknek haragja ismeretlen eredetű; a Vész kitörését egy köznyelvi szólásforma indokolja (vihar előtti csend) – s a sort a fiait elpusztító, önmagát szánalmasan piperéző „vén kacér”, a föld – korábbiakkal semmilyen szemantikai kapcsolatba nem vonható – képe zárja.[8]

Az apokaliptikus méreteket öltő pusztítás képei magát az apokaliptikus narratívát is szétvetik – a mítosz deformálása annak lényegét törli: új ég és új föld születése helyett a látszólagos újjászületés ironikus képe következik. A mítoszi kauzalitásnak ez a lerombolása visszamenőleg magát a kiinduló helyzetet is kétségessé teszi; a vers olvastán már abban sem lehetünk biztosak, hogy a pusztítás az önmagát üdvözíteni akaró emberiség büntetéseként volna értelmezhető – mint ahogy az „értelmes áldozat” (Aranytól, Jókaitól később igencsak kiaknázott) toposzát is lerombolja. S nemcsak az oksági összefüggések bomlanak fel vagy hiányoznak, de a „félig isten, félig állat” antropológiai képletét sem lehet visszaolvasni az ember kezdeti képébe.

Az Előszó valóban „a kozmikus tragédia romantikus látomása”; a látomás mitikus verbalizálhatósága szempontjából azonban végzetesnek bizonyul, hogy költője „a végleges értéktelítődés keresztény sorrendjét megfordította” ( Szegedy-Maszák 1980, 189) . Ezzel ugyanis a vers felszabadítja a mítoszi narratívák egymást kizáró értelemsémáit, és a mondhatatlanság közegébe jut; ahogyan Rácz István György a romantikus költő egzisztenciális hangoltságára utalva megfogalmazta, „a lét túlcsordul az emberalkotta kategóriákon, nem fér bele a tradíció által kanonizált narratívák egyikébe sem” (Rácz 1995, 469). Ismételjük: Vörösmarty lírája nem szubjektív élményköltészet, vagyis a mondhatatlanság nem azért fenyegeti, mert az individuális feloldódik a nyelv tipizáló működésében (individuum est ineffabile), hanem azért, mert a lét mélységeiből eredő tapasztalat mindenfajta (nyelvi) racionalizálásnak ellenáll.[9]

Bármennyire jelenti is tehát a nyelv – a maga mitikus és köznapi narratíváival – a tapasztalás előzetesség-struktúráját, a tapasztalat „kiköveteli a magáét”; ha nem elégíti ki a nyelvi reprezentció, amelynek maga adott irányt a nyelvi hagyomány deformálásával, érvényre juttatja ellenállását, s akár össze is zavarja a nyelvet – vagy új meg új reprezentációs kísérletekre készteti a tapasztaló Ént. Az egzisztenciának ezért a beavatkozásáért az Én akár az integritását biztosító értelem elvesztésével is fizethet.[10]

Az Előszót azonban nem a nyelvvesztés tapasztalatának tudatosítása követi; legalábbis A vén cigány a (mitikus) nyelv visszaszerzésének kísérleteként olvasható. A versben a „sírva vigadás” közönséges élethelyzete rövid úton az egzisztenciális tapasztalat megszólaltatásának közegévé válik – mint ahogyan az aktuális történelmi esemény (ezúttal a krími háború) hatása is ebbe a tapasztalatba íródik bele (akárcsak korábban a lengyel események – Az emberek – vagy a magyar szabadságharc leverése – Előszó), utóbbinak a zárlat alakulása szempontjából is van jelentősége.[11] A beszélő már a második strófában gnómikus megfogalmazását adja az egyetemes veszteségnek („odalett az emberek vetése”), s a zenészt ennek kifejezésére szólítja fel („Tanulj dalt a zengő zivatartól”). A pusztító erők feltárulása a fokozódó mámor hatására hallucinációkat vált ki a beszélőből, ez azonban nem szabadítja fel a nyelvet, ellenkezőleg; a tapasztalat és a nyelv szétválásával szembesíti őt. Az a versszak, amelyben a tapasztalat legnagyobb erővel tör a kifejezés felé, csupán a rendelkezésre álló, egymással összeegyeztethetetlen toposzokat sorolja, anélkül, hogy a beszélő képes volna választani közülük: „Kié volt ez az elfojtott sohajtás, Mi üvölt, sír e vad rohanatban, Ki dörömböl az ég boltozatján, Mi zokog mint malom a pokolban, Hulló angyal, tört szív, őrült lélek, Vert hadak vagy vakmerő remények?”

Ez a nyelvvesztés mélypontja; a beszélő azonban visszafordul a nyelv felé – a következő versszakban feltételes módban ugyan, de választ a mitikus narratívák repertoárjából. A paradox antropológiai tapasztalathoz Káin és Prométheusz – a (bibliai) bűnös és az (antik) hérosz – ikerfiguráját rendeli hozzá („Mint ha ujra hallanók a pusztán A lázadt ember vad keserveit, Gyilkos testvér botja zuhanását, S az első árvák sirbeszédeit, A keselynek szárnya csattogását, Prometheusznak halhatatlan kinját”). Noé bárkájának toposzát aztán, amely feloldja az antropológiai paradoxont, már nem kíséri a tapasztalat verbalizálhatóságával kapcsolatos kétely; a pusztító vihar e toposz keretébe kerülve a megtisztulás elemeként jelenik meg, a bárka pedig egy új világ metonímiájaként. A vers ezzel az Előszó destruktív elbeszélésének menetét fordítja meg (a Biblia szempontjából: vissza), s az elbeszélés végén bekövetkező „ünnep” megjövendöléséhez érkezik el. Az ünnep kozmikus szituációját végső soron meg lehet feleltetni annak a pontnak is, amely a Gondolatok a könyvtárban Bábel-epizódjának csúcspontját képezi; valójában azonban nem az a kérdés, vajon az újra beköszöntő „ünnep” hol helyezkedik el a kozmikus körforgásban. A lényeg az, hogy a beszélőnek sikerült a káosz, a nihil uralma alól felszabadító nyelvet visszahódítani, s ezáltal – egy mámoros pillanat erejéig – értelmet adni a pusztulásnak.

A herderi-koraromantikus eredetű, szinkretista gyökerű, egyedítő mítoszalkotás az egzisztenciális tapasztalat nyelvi kifejezhetőségének határa felé közelítette a magyar költészetet. A mitikus narratívák – sőt, általában az időbeli tapasztalatok értelmezésére kínálkozó narratív sémák – használhatóságával szembeni kétely alighanem jellegzetes későromantikus tapasztalat. Vörösmarty kései versei mellett jó példája lehet ennek Arany János 1850 februárjában írt, Évek, ti még jövendő évek… című verse, amely azért is kínálkozik párhuzamként, mert rokon tapasztalatból született, mint az Előszó vagy A vén cigány; a vers az 1849-es kataklizma előterében egyéni sorsként tematizálja a megindokolhatatlan veszteséget. Arany verse nem (illetve: csak zárlatában) emelkedik mitikus magaslatokba, eljárása azonban tekinthető a romantikus mitológiateremtés kései verziójának, amennyiben a repertoárból választott narratívák egyedi átalakítása által keresi a tapasztalat verbalzálásának lehetőségét; ahogyan Németh G. Béla jellemezte e „romantikától távolodó” verset, az nem egyéb, mint „a kérdés s a reá próbálgatott, feltételesnek tekintett feleletek egyikének határozott vállalása” (Németh 1987, 70).

Önmagában későromantikus vonás, hogy a verset nem az epifánia valami kivételes alkalma, hanem igencsak köznapi tapasztalat ihleti: a beszélőt a korai őszülés készteti lírai reflexióra. A reflexiót nem is az értelem keresése, hanem az ellenszegülés váltja ki; a beszélő a számonkérés – pénzügyi világból vett, vagyis megint csak köznapi – narratíváját rendeli az idő előtti öregedés tapasztalatához:[12]

„Nem evvel tartoztok ti nékem:
Kaján elődötök, a mult,
Adós maradt sok szép örömmel,
Míg szerfölött is oszta bút;
Ennek kamatját, jó reményül,
Fizessétek le most nekem;
Ki tudja, úgyis: érem én azt,
Hogy a tőkét fölvehetem?”

A befektető és az adós narratívája azzal biztatja a beszélőt, hogy ő van kezdeményező szerepben – felülbírálhatja a korai öregedés rá nézve kedvezőtlen fejleményét. A beszélőnek azonban be kell látnia, hogy a múló idővel szemben nem adatik meg neki a tisztességes üzletmenet szabályait számon kérő adós pozíciója („És nékem e földön teherből, Bánatból rész jutott elég: Azzal fölérő boldogságot Hiába is reménylenék”). Ez a felismerés arra készteti, hogy narratívát váltson; korai öregedésére ezúttal a betakarítás „forgatókönyve” révén keres magyarázatot. Ez a narratíva ugyanúgy köznyelvi eredetű, mint ahogyan a hitelező/adós narratívája bontakozott ki az első versszak köznyelvi metaforájából („előlegezni”) – vagy ahogyan Vörösmarty Előszójában a Vész kitörése következett a vihar előtti csendre; az ősz szemantikai kétértelműsége kínálja fel az őszülő haj és a beérő gabona azonosítását („hogy [a télnek] meg ne essék szíve rajtam, Ha jókor meglep a halál, Azért kell, mint az ősz kalásznak, Megérnem a sarló alá”). Amellett, hogy ez a metaforikus narratíva csökkenti az „ontológiai nem-azonosság és a szemantikai azonosság feszültségét”, nemcsak magyarázatot, de egyben vigaszt is kínál, s a vigasznak már van – ha nem is közvetlenül mitikus, de univerzális kontextusa: az egyén elmúlását a nagy kozmikus ciklusba írja bele (a Sejtelem című kései epigramma aztán explicitté is teszi a vetés–aratás narratívájának bibliai hátterét: „Életem hatvanhatodik évébe’ Köt engemet a jó Isten kévébe, Betakarít régi rakott csűrébe, Vet helyemre más gabonát cserébe.”[13]). Az ősz korai beköszönte lehet éppen váratlan, de a természet nagy rendjét nem bontja meg.

A magyarázat azonban, bármennyire vigasztaló, nem elégíti ki a beszélőt; a továbbiakból az derül ki, hogy ez a narratíva sem fedi le az ősz hajszálak látványa mögött húzódó egzisztenciális tapasztalatot. Az utolsó versszak ugyanis abszurd létélménynek ad hangot (Arany kapott is érte a fejére, a kiengesztelés normáját szigorúan érvényesítő Erdélyi Jánostól) – olyannak, amely csak értékmegsemmisítő ellentmondások által verbalizálható: az erény bűnnek, a veszteség e bűnös erény jutalmának minősül – vigasztalásul pedig mások, a beszélőnél is különbek (értelmetlen) szenvedése szolgál. Ennek a tapasztalatnak a sorskerék (önkényesen) deformált mitikus toposza felel meg, amelyik nem egyszerűen a körforgás képe – ez akár vigasztaló is lehetne (beszélőnk, aki imént az évszakok ciklusában keresett vigaszt, bizonyosan nem mondaná, amit a „föl és alá” élményére reflektáló beszélő Petőfi Világosságot! című versében, hogy ti. „Irtóztató, irtóztató!”). A sorskerék teherként hurcolja a porszemnyi embert, hogy aztán ledobja magáról – a semmibe, a bármiféle értelem, bármiféle léttörvény érvényességi körén kívül eső káoszba. A vers utolsó szava nem az abszurd lét sztoikus vállalását (Németh 1987, 81.). hanem magát az abszurd léttapasztalatot fogalmazza meg „epigrammatikus tömörséggel”. A versnek azonban itt valóban el kell némulnia, mert arról, ami ezután következik, a nyelv nem tud számot adni.

A koraromantikus mitológiateremtés később megtalálta későromantikus lerombolóját is, Vajda János személyében. A kárhozat helyén című vers (1872) – amint azt Eisemann György (2007) kitűnő elemzése megmutatta – a mitizáló romantikus beszédmód lerombolása. Ha a romantikus Én tapasztalata a kárhozat mitikus narratívájában nyeri el kifejezését, a narratíva egyetemes kiterjesztésének pillanatában („Üres a végtelen mindenség, Ki van rabolva a világ!”) a beszélő kilép önmagából, a romantikus monológot a szív fellengésének – egy szubjektív hangulat önkényes, ráadásul idegen hangot követő kifejeződésének – minősíti, s a kárhozat-narratívába Európa elrablásának antik mitológiai toptszát keverve, ironikusan kifordítja a vers végén. Vajda alighanem az Alfréd regénye című verses regényében ment a legmesszebbre a romantikus mitológia lebontása terén, amely az apokaliptikus narratívát transzformálja parodisztikusan.[14]

Szajbély Mihály dolgozata konklúziójaként úgy ítéli meg, hogy Weöres Sándor „nevet a végén” a romantikus mítoszteremtés történetének – az a Weöres, aki „szórakoztatni akart sajátos mitológiateremtésen alapuló költészetével” (Szajbély 2000, 79). Bizonyára így van – magam azonban úgy vélem, egyszer majd még azzal is számot kell vetni, hogyan volt képes Ady Endre költészete a megszüntetve megőrzés gesztusával újraaktualizálni Vörösmarty koraromantikus gyökerű, egzisztenciális megérintettségből táplálkozó mitológiáját – még ha Ady költészetének e vonását a nagy posztmodern buzgalom közepette manapság nem is illik emlegetni.

Jegyzetek

«[1] „Vörösmartyt összesen öt évig (1822–1829) foglalkozatta a nemzeti eposz megírásának szándéka” (Gere 2007, 150).

«[2] 1800/1801 téli szemeszterében Jénában tartott előadása a transzcendentálfilozófiáról, idézi Frank (1997, 931). (ford: SVP).

«[3] Miközben az érdeklődés az egyetemes mitológia herderi és koraromantikus képzetéről a modern nemzet alakulásának közegében a nemzeti mitológia felé fordult, „a (nemzeti) mitológiával szemben való elvárások is alapvetően megváltoztak: teremtés helyett a régi minél hitelesebb (identikusabb) rekonstrukciója vált követelménnyé.” Szajbély (2000, 73).

«[4] „Klopstockot a hazafiasra törekvő ösztöne sarkallta arra, hogy a skandináv isteneket állítsa a görög mitológia helyébe; azonban Wotan, a Walhalla és Freia puszta nevek maradtak, amelyek mégkevésbbé tartoznak képzeletünkhöz és beszélnek kedélyünkhöz, mint Jupiter és az Olympos.” (Hegel 1980, 278).

«[5] Mint mondja, a gondolkodást és a tettet („spekuláció”-t és „praxis”-t) csak a vallás óvhatja meg attól, hogy az ember elbízza magát; „Spekulációt és praxist akarni vallás nélkül vakmerő önteltség és arcátlan ellenségesség az istenekkel szemben, nem más ez, mint Prométheusz szentségtelen szelleme, aki gyáván ellopta azt, amit nyugodt biztonsággal követelhetett és elvárhatott volna. Csak egyvalamit lopott az ember: végtelenségének és Istenhez való hasonlatosságának érzetét, s ez, mint jogtalanul szerzett tulajdon, nem gyarapodhat számára, ha nincs tisztában korlátaival is, egész lényének esetlegességével, egész létének a mérhetetlen univerzumban való zajtalan eltűnésével. Maguk az istenek is kezdettől fogva büntették ezt a vétket.” (Schleiermacher, 2000, 32). (Schleiermacher vallásfelfogásának a koraromantikára gyakorolt hatásáról lásd Safranski, 2010, 151–153.)

«[6] A költemény alapját jelentő hangoltságon „nem egy tovaszálló érzelmi meghatározottságot értünk, amely csupán kísérője a mondásnak; az alaphangoltság nyitja meg a világot, amely a költő szavában a lét bélyegét veszi magára.” ( Heidegger 1980, 79).

«[7] „A mitikus fantázia az észlelés szerve nála. Csak általa tárul fel és értelmeződik valóságosként az élet” (Safranski, 2010, 164). (ford. SVP.)

«[8] Megjegyzem, a „vén kacér” képe önmagában koherens; megítélésem szerint Kappanyos András túlhajtja a vers szemantikai töréseire vonatkozó, egyébként meggyőző érvelését, amikor férfias vonásokat is azonosít leírásában (Kappanyos 2007, 349).

«[9] Ennyiben módosítanám Zentai Mária lényeglátó elemzését, amely szerint Vörösmarty „a közös nyelv zsarnokságá”-val szemben „a szélsőségesen egyéni nyelvhasználat lehetőségé”-t teremti meg (Zentai 2001, 88).

«[10] Külön fejezetet igényelne annak vizsgálata, milyen mitologizálás jellemzi Petőfi Sándor líráját s hogyan jut el a mondhatóság határáig a Szörnyű idő… című vers írásakor, ennek taglalása azonban jelen keretek közt nincs lehetőség.

«[11] Életrajzi-referenciális dimenzióban mozogva erre utalt Gyulai Pál, amikor azt írta, hogy Vörösmarty „A vén cigány-t az orosz–török háború kiütésekor írta, mely európaivá gyuladott, s melyről azt hitte, hogy befolyással lesz Magyarország sorsára” (Gyulai 1989, 1127).

«[12] Külön elemzés tárgya lehetne persze, hogyan kap metafizikai távlatot egy ilyen narratíva a kálvinista „üdvüzlet”-gyakorlatban („Az élet üdve úgyszólván egy üzlet menetéhez hasonlított” [Weber 1982, 175].)

«[13] Részletes elemzését lásd Dávidházi Péter (2009); Dávidházi nemcsak a bibliai, de az antik mitológiai aspektusokra is tekintettel van.

«[14] Lásd erről Tamás (1994)

Felhasznált irodalom

Barta János (1976). A romantikus Vörösmarty. In: Barta János Klasszikusok nyomában (pp 416–435). Budapest: Akadémiai K.

Dávidházi Péter (2009). Sejtelem, avagy a költészet vigasza. Holmi, 2009 október, pp. 1326– 1347.

Eisemann György (2007). Átmenet vagy fordulat? 1876 Vajda János: Újabb költemények In: Szegedy-Maszák Mihály–Veres András (szerk.) A magyar irodalom történetei II. 1800-tól 1919-ig (pp: 540–547). Budapest: Gondolat.

Frank, Manfred (1997). „Unendliche Annäherung”. Die Anfänge der philosophischen Frühromantik, Suhrkamp Taschenbuch Wissenschaft, Frankfurt a. M.

Gere Zsolt (2001). „Meglehet, köztársasága volnánk angyali lényeknek”. Vörösmarty történetfilozófiai felfogásának néhány jellemzőjéről In: Takáts József (szerk.) Vörösmarty és a romantika (pp. 171–178). Pécs – Budapest: Művészetek Háza – Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet.

Gere Zsolt (2007). Nemzettörténet és mitológia határpontján – 1825 Vörösmarty Mihály: Zalán futása In: Szegedy-Maszák Mihály–Veres András (szerk.), A magyar irodalom történetei, II., 1800-tól 1919-ig (pp. 137–152). Budapest: Gondolat.

Gyulai Pál (1989). Vörösmarty életrajza In: Gyulai Pál válogatott művei (pp. 909–1130).(a válogatás és a szöveggondozás Kovács Kálmán, a jegyzete ifj. Kovács Kálmán munkája.) Budapest: Szépirodalmi.

Hegel, Georg Wilhelm Friedrich (1980). Esztétikai előadások, Első kötet. (ford. Zoltai Dénes.) Budapest: Akadémiai K.

Heidegger, Martin (1980). Hölderlins Hymnen „Germanien und „Der Rhein“ In: M. H. Gesamtausgabe, II. Abteilung, Vorlesungen 1923–1944, Band 39., Vittorio Klostermann, Frankfurt a. M.

Kappanyos András (2007). Egy romantikus főmű késedelmes kanonizációja – 1853–54 (?) Vörösmarty Mihály: Előszó In: Szegedy-Maszák Mihály–Veres András (szerk.) A magyar irodalom történetei II. 1800-tól 1919-ig (pp. 341–354). Budapest: Gondolat.

Kölcsey Ferenc (1960). Nemzeti hagyományok. In: Szauder József–Szauder Józsefné (szerk.) Kölcsey Ferenc Összes Művei.I. (pp. 490–593). Budapest:Szépirodalmi.

Martinkó András (1977). A „földi menny” eszméje Vörösmarty életművében In: Martinkó András Teremtő idők (pp. 172–221). Budapest: Szépirodalmi K.

Németh G. Béla (1987). Távolodás a romantikától egy összetettebb személyesség jegyében (Arany János: Évek, ti még jövendő évek…, Elegiko-óda, meditáló vers, epigrammatikus zárással) In: Németh G. Béla Hosszmetszetek és keresztmetszetek (pp. 64–81). Budapest: Szépirodalmi K.

Rácz István György (1995). Apokalipszis most (Vörösmarty Mihály: Előszó). In: Bitskey István–Tamás Attila (szerk.) Egy évszázad vonzásában (Tanulmányok Nagy Miklós tiszteletére), Studia Litteraria, Tomus XXXIII. (pp. 33–49).

Safranski, Rüdiger (2010). Romantik. Eine deutsche Affäre. Frankfurt a. M.: Fischer Taschenbuch Verlag.

Schelling, F. W. J. (1983). A transzcendentális idealizmus rendszere. (ford. Endreffy Zoltán) Budapest: Gondolat.

Schleiermacher, Friedrich D. E. (2000). A vallásról. (ford. Gál Zoltán.) Budapest Osiris.

Szajbély Mihály(2000). Délsziget északi fényben. Herder, az új mitológia és Vörösmarty, Tiszatáj, 2000/december, 64–79.

Szegedy-Maszák Mihály (1980). A kozmikus tragédia romantikus látomása In: Szegedy-Maszák Mihály. Világkép és stílus (pp. 182–220). Budapest: Magvető.

Szörényi László–Szabó Zoltán (1997). Kis magyar retorika. Budapest: Helikon.

Tamás Attila (1994). A stílusváltás egy megoldatlan változata (Vajda János Alfréd regénye című műve, és a magyar romantika néhány problémája). In: Uő. Értékteremtők nyomában (pp. 222–231). Debrecen: Csokonai.

Weber, Max (1982). A protestáns etika és a kapitalizmus szelleme. (fordította: Gelléri András et al.) Budapest: Gondolat.

Zentai Mária (2001) Az íbisz legfeketébb tolla. A nyelv hitelvesztésének nyomai Vörösmarty költészetében In: Takáts József (szerk.) Vörösmarty és a romantika (pp. 73–88). Pécs – Budapest: Művészetek Háza – Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet.

Wohl Janka és Arany János kapcsolata sajtóközlemények tükrében[1]

TÖRÖK ZSUZSA

1. Bevezetés

Mielőtt valamilyen izgalmas, ez idáig fel nem fedett szerelmi viszonyra vagy pikáns kalandra gondolna bárki is a cím olvastán, meg kell jegyeznem, hogy tanulmányom ebben a tekintetben csalódást fog okozni. Nem tudok ugyanis még amellett, az Arany emlékverse nyomán szárnyra kelt feltételezés mellett sem érvelni, hogy Wohl Janka szerelmes lett volna Arany Jánosba. De még ha így lett volna is, kevésbé látom a puszta megállapítás irodalom- vagy kapcsolattörténeti hozadékát. Barátságuk rekonstruálható momentumaihoz a kijelentés azonban jó indokul szolgál.

Wohl Janka húgával, Wohl Stephanie-vel a 19. század második fele társaséletének közismert szereplője volt. A nővérek kiváló társadalmi kapcsolatokkal rendelkeztek a származási és a szellemi elit köréből. Nádor utcai lakásukban szalont tartottak fenn, ahol rendszeres időközönként írókat, művészeket, arisztokratákat fogadtak. Céljuk a jó ízlés és a műveltség terjesztése mellett a társasági alkalmakon keresztül előnyös kapcsolatok kiépítése is volt. A szalonalkalmak nem feszes, fényes összejövetelek voltak, hanem a fogadóórák keretein belül spontánul szerveződő, vagy legalábbis spontaneitásra törekvő, csevegéssel, teázással, zenéléssel eltöltött találkozások a délutáni vagy esti órákban. Az 1870-es években már biztosan létezett a szalon, virágkorát azonban az 1880–1890-es években élte, amikor a Wohl-nővérek pártfogoltja és jó barátja, Justh Zsigmond és baráti köre is gyakran látogatta. A rendszeres szalonlátogatók közé tartozott Justh barátai közül Pekár Gyula, Aggházy Károly, Gozsdu Elek és gróf Batthyány Géza. Szalonlátogatók voltak továbbá Feszty Árpád, Zichy Géza, Hubay Jenő, több előkelő család, konzulok valamint számos író és művész, mint például Greguss Ágost, Szász Károly, Ballagi Mór, Kandó Kálmán, Arany János és Liszt Ferenc is.[2]

Az sem ismeretlen tény, hogy a Wohl-nővérek fontos szereplői voltak a korabeli lappiacnak is. Wohl Stephanie már az 1860-as évek második felében munkatársa volt A Divat című lapnak, 1872–1873-ban Jankával együtt szerkesztették A Nők Munkaköre című lapot, amely 1873-ban beolvadva a Magyar Bazárba Magyar Bazár mint a Nők Munkaköre címmel egész 1904-ig működött. Janka közben, az 1890-es évek elején a Fővárosi Lapok Salon és Sport című mellékletének is munkatársa volt. Szerkesztői teendőik mellett rengeteg viselkedési és életvezetési cikket írtak, amelyeket később kötetbe szerkesztve is kiadtak.

A szalonélet és a lapszerkesztés mellett az irodalomtörténet-írásban Wohl Janka neve leginkább még emlékkönyve kapcsán szokott felmerülni.[3] Az emlékalbum a korszak jeleseinek aláírás- és bejegyzés-gyűjteménye, illetve Wohl Janka kapcsolati hálója tekintetében egyaránt izgalmas kéziratos forrás.[4] A korszak íróitól, művészeitől, politikusaitól gyűjtött emlékverseket, prózai bejegyzéseket, aláírásokat Wohl Janka. Az albumba írók között megtalálható Arany László, Ballagi Mór, Brunszvik Teréz, Bulcsu Károly, Eötvös József, Liszt Ferenc, Szász Károly és Szemere Pál neve, hogy csak a legismertebbeket említsem. Nem utolsó sorban pedig Arany Jánosé is. Az album harmadik oldalának rectóján olvasható Arany-bejegyzés a költő emlékversét, az emlékvers születésének helyszínét és Arany aláírását tartalmazza, vagyis teljes egészében a következő szövegegyüttest:

To love, to like, enyelgénk
Amaz sok, ez kevés,
(Szótár segélye nélkűl
Támadt az érezés),
Egy szóba’ most ezen per
Kiengesztelve lőn
Zeng édesen: remember!
Át téren és időn.

Nagy-Kőrös
Arany János

A Wohl Janka Arany iránt táplált gyöngéd érzelmeivel kapcsolatos értelmezések elsősorban Arany emlékversén, valamint Wohl Janka Egy költőhez című költeményén alapulnak. A kijelentés igazolásához két példát idézek. Fábri Anna Wohl Janka szerelmes költészetének kritikai visszhangtalanságát egyenesen ebből, az Aranyhoz fűződő gyöngéd kötődésből vezette le:

„Arra, hogy az ilyen és ehhez hasonló verseket [Wohl Janka szerelmes verseit] a kritika nem méltányolta, nem lehet elégséges ok sem Wohl Janka feltűnő fiatalsága, sem pedig az irodalmi életben való – részben áhított, részben valóságos – bennfentessége. […] Meglehet, hogy az igazi ok a csaknem gyermekkorú költőnő Arany János iránti – túlontúl nyíltan – megvallott rajongása. Szokatlan és zavarba ejtő lehetett, hogy mindez nemcsak üdvözlő, méltató költeményekben, hanem az Egy költőhez címzett, de egyértelműen Aranyhoz szóló vers félreérthetetlen szerelmi vallomásában is megnyilvánult.” (Fábri 1996, 95–96.)

Borbíró Fanni is olyannyira számon tartotta a Wohl Janka személyéhez kötődő értelmezések sorában az Aranyhoz való érzelmi kötődést, hogy már tanulmánya elején, a Wohl-nővérek életének összefoglaló ismertetésénél említést tett róla, noha jóval feltételesebb módban, mint az imént idézett Fábri Anna:

„Származásukat tekintve nem tartoztak az előkelő világhoz. Zsidó eredetű családban születtek, apjuk orvos, anyjuk Brunszvik Teréz barátnője, »művelt, öntudatos asszony«, aki lányait már az evangélikus hitben nevelte. Janka tizenöt évesen, 1861-ben adta közre első verseskötetét, amelynek kiadását Jókai Mór segítette, s már ekkor baráti kapcsolatot ápolt Arany Jánossal (és közben talán titkon szerelmes volt a költőbe).” (Borbíró 2004, 350.)

Mindenesetre a Wohl Janka Arany János iránti szerelmével kapcsolatos feltételezésekben nagy szerepet játszhatott az a tény is, hogy az alkalmi költészet műfaja, az emlékvers adott alkalmat a spekulációkra. A műfaj ugyanis, lényegéből adódóan, jóval nagyobb felületet enged a konkrét, életközeli referenciális olvasatnak, mint az emlékverset fikcióként látó értelmezéseknek.

2. Wohl Janka és Arany János megismerkedésének körülményei

Amikor 1882 októberében Arany János meghalt, a lapokat azonnal ellepték a költő halálával kapcsolatos hírek, a temetési előkészületekről és a család gyászáról szóló tudósítások, a temetésen elhangzott beszédek publikálásra szánt változatai és a halálhíreket követő tipikus műfajok is: a nekrológok és a visszaemlékezések. Közel egy héttel Arany halálát követően, október 29-én jelent meg a Pesti Napló tárcarovatában Wohl Janka Aranyról szóló visszaemlékezése is (Wohl 1882a, 1882b).[5] A cikk nemcsak Wohl és Arany megismerkedésének körülményeire, hanem az albumban olvasható emlékvers keletkezésének kontextusára is rávilágít.

Wohl Janka visszaemlékezéséből ugyanis kiderül, hogy 1858-ban, tizenkét évesen találkozott először Arannyal Nagykőrösön, ahol Arany lányával, Juliskával is összebarátkozott. Nagykőrösi tartózkodása idején Szilágyi Sándor jótékonysági koncertet rendezett, amelyen az akkor még zongoraművésznek készülő Janka játszotta a főszerepet. A hangverseny után estélyt rendeztek, amelyen főként a nagykőrösi és kecskeméti tanári kar tagjai vettek részt. Arany is jelen volt, Janka pedig az est nagy részét „édes csevegés közt” vele töltötte. Bulcsu Károly, aki szintén jelen volt az estélyen, sokat évődött a lánnyal Janka Arany iránti nyílt rajongása okán, egy ízben pedig a költő vállára ütve, a következőket mondta neki:

„Hallod-e Jani, ez a gyermek szerelmes beléd!”

„Nem igaz!” kiálték felháborodva.

„Nem, nem igaz,” szólt Arany bácsi csititólag – „hisz az angol is különbséget tesz »to like« és »to love« között.”

„»To like« kevés”, dadogtam zavarral.

„És »to love« sok – nemde?” kérdé Arany bácsi kedélyes kedves mosolylyal.” (Wohl 1882a, 2.)

Arany tehát ezt a momentumot örökítette meg emlékversében, amikor Janka arra kérte, hogy írjon valamit albumába. A cikk tartalmából továbbá az is kiderül, hogy Wohl Janka és Arany János a nagykőrösi találkozást követően levelezni kezdtek, Janka időnként (például Arany nevenapján) apró figyelmességekkel (valamilyen kézimunkával) kedveskedett Aranynak, a költőnek küldte el verseit és velük kapcsolatos tanácsokat is kért tőle. Arany egyik, csupán e cikk nyomán ismert válaszlevelét az alábbiakban hosszabban idézem:

„Édes Jankám!

Ne várjon tőlem eszthetikai disszertácziót; röviden szólok, de őszintén. A vers szép vers, ugy alak, mint tartalmilag; érzelemben gazdag és az érzelem igaz. De ez érzelem, édes Janka, épen nem kivételes; számtalan sziv létezik, kegyed korában – vagyis rendesen pár évvel később,[6] – ki hasonló érzeményektől van eltelve, mert »A virágnak stb…«. A különbség csak az, hogy nem mindenik érzi oly mélyen s ritka tudja oly szépen fejezni ki. Ez „a vágy egy ismeretlen ideál után”, ki tán sehol sincs, ki még meg sem született, talán soha sem lesz feltalálható, – legalább oly tökélyben nem, mint a fölgerjedt érzés, a hevült képzelem óhajtaná. Mondom, a vers szép, legszebb azok közül, melyeket kegyedtől olvastam.

Azonban ime itt van már az irónőség egyik baja. Kegyed »megfogadta«, hogy ezt ki hagyja adni. A férfi büszkén kikiáltja érzelmeit a világnak, – ő teheti azt. De a nő – egy leány!! (Mert az olvasó nem tudja, hogy ön gyermek, ki naiv öntudatlanságában irja ezeket). Itt nem csak az eszthetikai szempont jöhet szóba. Ne adja, még most[7] legalább ne – e verset a közönség kezébe (s a pletyka nyelvére) édes Jankám – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

U. i. Azóta megkapta kegyed válaszomat, melyben az irónőségről mondtam el véleményemet?” (Wohl 1882a, 2.)

Aranynak az írónőségről szóló levele azonban sajnálatos módon elveszett. Wohl Janka az alábbi lábjegyzetet fűzte az idézet utolsó mondatához: „E levél, fájdalom, soha sem jutott kezeimhez. Póstán tévedhetett el s minden utánjárás daczára ezen fontos »vélemény« örökre elveszett az utókor számára.” (Wohl 1882a, 2.) A Wohl Janka és Arany, Arany és az írónők kapcsolatára vonatkozó adatokhoz ezért a továbbiakban nyomtatott források segítségével próbáltam eljutni.

3. Arany János és az írónők a Szépirodalmi Figyelőben és a Koszorúban

1858-ban, Wohl Janka és Arany János megismerkedésének évében közölte Gyulai Pál a Pesti Napló áprilisi számaiban az írónőkről szóló, a témában máig legidézettebb cikkét (Gyulai 1858) Majthényi Flóra költeményeinek és Szendrey Júlia Andersen-fordításának megjelenése kapcsán. A kötetek konkrét ismertetését megelőző hosszú elméleti bevezetőben Gyulai egyértelműen elutasította a nők irodalmi pályán való érvényesülésének jelentkező tendenciáját. Sem tehetség, sem pedig az egyéni boldogulás szempontjából nem tartotta ajánlatosnak a nőknek az írói pályán való tevékenykedést, legfeljebb a saját nemüknek és a gyerekeknek szánt műfajok kultiválásával.[8] Mit gondolt vajon a kérdésről a Gyulaihoz és az általa elképzelt irodalomfogalomhoz sok szálon kapcsolódó Arany János? A kérdés legalább hipotetikus megválaszolásához elsősorban azokat az írónőkkel kapcsolatos sajtóközleményeket vettem figyelembe, amelyek az Arany János által szerkesztett Szépirodalmi Figyelőben és Koszorúban jelentek meg.

Arany lapjaiban mindvégig figyelemmel kísérte a kortárs írónők tevékenységét és különböző szövegtípusokon, műfajokon keresztül folyamatosan tudósította olvasóközönségét a témával kapcsolatos aktuális eseményekről. Az említett szövegtípusok három, jól elkülöníthető csoportra (1. hírek, tudósítások, 2. kritikák, 3. szépirodalmi műfajok) oszlanak. A továbbiakban ezekkel a szövegcsoportokkal foglalkozom.

Az írónők tevékenységéről hírt adó rövid közlemények rendszerint Arany lapjainak az Értesitő vagy a Vegyes című rovatában jelentek meg. A Szépirodalmi Figyelő negyedik száma például Batthyány Apraxin Júlia egyik, franciául írt és Ágai Adolf által lefordított regényének megjelenéséről tudósított.[9] A hatodik szám Vachott Sándorné Gyermekvilág című füzeteiről értesítette az olvasókat.[10] A következő szám szintén Vachott Sándorné Remény című irodalmi és művészeti évkönyvéről számolt be.[11] A magyar irodalmi újdonságok mellett Arany lapjai ritkábban ugyan, de a kortárs külföldi írónők munkásságáról is értesítették időnként az érdeklődőket. A Szépirodalmi Figyelő 1861-es évfolyamának tizedik száma például George Sand A hóember című regényének megjelenéséről közölt hirdetést.[12] Ugyanez a lapszám értesített Batthyány Apraxin Júlia és Heckenast-Bajza Lenke közös, magyar és francia nyelven írt levélregény vállalkozásáról is.[13] Később az olvasók tudomást szerezhettek Batthyány Apraxin Júlia drámaírói ambícióiról,[14] valamint Vachott Sándorné Anyák hetilapja című vállalkozásáról.[15] A lap októberi számainak egyike Kisfaludy Atala Gyermekbarát című lapjának előfizetési felhívására figyelmeztetett,[16] a második évfolyam decemberi száma pedig Batthyány Apraxin Júlia egy újabb regényének megjelenésére.[17] A második évfolyam kilencedik száma a hajadonok számára szerkesztett Virágcsokor című divatlapot üdvözölte,[18] a tizenhatodik szám Vachott Sándorné Szűn órák című lapjának cím- és profilváltozására hívta fel a figyelmet,[19] az 1862-es évfolyam második félévének hatodik száma pedig Bajza Lenke kétkötetes beszélygyűjteményét üdvözölte.[20]

A Koszorúban hasonló módon folytatódott az írónők tevékenységével kapcsolatos híradás, ám a tudósítások kevés kivétellel (Vachott Sándorné Családi Füzér című folyóiratáról,[21] a Budapesti Divatszemle mutatványszámáról[22] és Hahn-Hahn Ida grófnő regényéről[23]) többnyire Batthyány Apraxin Júlia személyéhez kapcsolódtak.[24]

A Szépirodalmi Figyelő és a Koszorú hirdetésrovatainak főszereplője a megjelenési gyakoriságot illetően általában Vachott Sándorné és Batthyány Apraxin Júlia volt. A jelenség magyarázata, hogy az említett hölgyek épp az adott időszakban voltak közéleti szereplésük csúcsain. Vachott Sándorné Csapó Mária, Vachott Sándor költő neje férje 1852-es bebörtönzése, majd szabadulása, de megroppant egészsége miatt 1854-től írói és szerkesztői munkából tartotta fenn három gyermekes családját. Jelentős családi és baráti kapcsolatrendszerrel rendelkezett, főbb támogatói Eötvös József és Deák Ferenc voltak. Vachott Sándorné az említett időszak egyik legtevékenyebb írónője.

Batthyány Apraxin Júlia a korabeli sajtó ismert botrányhőse volt, a médiasztárok egyik korai, 19. századi példája testesült meg személyében. 1860-ban költözött férjével, a Batthyány család pinkafői ágából származó Artúrral Bécsből Budapestre. Már bécsi otthonukban szalont szervezett, fordítással és regényírással foglalkozott, azonban a Budapestre költözés után vetette magát csak igazán a művészéletbe. Elhagyta férjét és öt gyermekét, a színház és az irodalom korabeli értelmezések szerinti kétes erkölcsű világában próbált érvényesülni, különféle szexuális kalandokba keveredett, nem csoda hát, hogy a női erény tagadásának megtestesítőjeként a sajtó figyelmének központjába került. Az Arany lapjaiban megjelent közlemények életének ahhoz a szakaszához fűződtek, amelyben tevékenysége szorosan kapcsolódott a Budai Színházhoz, és annak igazgatójához, Molnár Györgyhöz, akivel viszonya is volt.[25]

Arany lapjaiban az írónőkkel kapcsolatos hirdetések azonban kevésbé szóltak magánéleti eseményekről, sokkal inkább az új munkákról és a tervezett vagy már megjelent új sajtókiadványokról tudósították az olvasóközönséget. A puszta információközlés melletti időnkénti szerkesztői állásfoglalásból jól látható, hogy Arany elsősorban a női, a családi és a gyermekirodalmi szaklapok megteremtésében, tehát új olvasórétegek megnyerésében látta az írónők szerepét különösen fontosnak és az irodalom piacán jelen lévő hiányok szempontjából kiaknázandónak.

Arany lapjai közül a Szépirodalmi Figyelő nemcsak rövid hirdetéseket, tudósításokat, hanem időnként hosszabb kritikákat is közölt a kortárs írónők épp megjelent munkáiról. A hosszabb kritikákat általában Salamon Ferenc írta. Az ő tollából jelent meg a lap 1861-es évfolyamának augusztusi számaiban a Wohl Janka költeményeit bemutató közlemény is (Salamon 1861b). A kritikus nem az esztétikai formák, hanem a lélektani tartalom szempontjából elemezte Wohl Janka költészetét. Salamon a minőségi költészet ismérvének a természetes vágyak, hajlamok és szenvedélyek megéneklését tartotta. Elvárásrendszerével szemben azonban a költőnő szerinte tárgytalan, homályos, bizonytalanul hánykolódó érzelmeket énekelt és az általánosság, az elvont eszmék világában mozgott. Salamon szemléletesen fogalmazva állapította meg, hogy mily természetellenes állapot, ha valaki „éhvágyra vágyik”, vagyis ha valaki nem azt írja, amit érez, hanem azt, amit „érezhetnék”. Ódáinak közhelyei, verseinek pongyolasága, germanizmusai és érzelmi paradoxonai mellett verseinek természetellenes lélektanát kifogásolta leginkább Wohl Janka költészetében. Nem mondhatni tehát, hogy Salamon Ferenc méltató kritikát írt Wohl Janka debütáló verseskötetéről, de bírálata olyan negatív reklámként is értelmezhető, amelynek helyi értékét a közlő sajtóorgánum, Arany János Szépirodalmi Figyelője biztosította.

Salamon Ferenc egyébként a Kánya Emília elbeszéléskötetéről (Salamon 1861a) és Jósika Júlia Családregény című művéről (Salamon 1861c) írt kritikáiban is hasonló szempontokat, a tematikai és lélektani hitelesség kérdését tartotta mérvadónak az írónők által írt munkák értékelésében. A cél színvonalas elérését pedig meglehetősen korlátozó módon látta kivitelezhetőnek: úgy tehát, ha az írónők hivatásuk, eszmekörük és élettapasztalataik határain belül maradnak, és írói ambícióikat ezen határok között érvényesítik. Véleményét teljes mértékben osztotta Szász Károly is Atala költeményeiről írt bírálatában (Szász 1861a).

Arany János kritikában az M. P. szignó alatt Malvina költeményeiről közölt négy részes cikkében (Arany 1861) nyilatkozott a kérdésről, lényegében hasonló álláspontot képviselve. A kritikai kiadás Arany prózai műveit tartalmazó kötetének sajtó alá rendezője három okkal magyarázta az írás terjedelmességét: Tarnóczy Malvina, az arisztokrata, gazdag irodalompártoló személyének fontosságával, a kötet megjelenésének indokával (ti. hogy nagy ügyet szolgál: a kötet jövedelmét egy felállítandó Petőfi-szoborra szánták) kapcsolatos véleménynyilvánítás szándékával és az írónők kérdésében való állásfoglalás kifejtésének igényével (Németh 1968). Ez utóbbi szempont korabeli tisztázása különösen sürgető volt, lévén, hogy Gyulai Pál 1858-as kritikája deklaráltan vagy hallgatólagosan sok esetben felborzolta az írónők kedélyeit. Arany játékos szerepjátszással fejtette ki véleményét egyrészt a kritikaírás szempontjairól, másrészt pedig az írónőkkel kapcsolatos problematikáról. Noha stílusa jóval tapintatosabb volt Gyulai Pál modoránál, és bírálatában mindvégig a kritikával szemben támasztott saját követelményeinek igyekezett megfelelni (hogy ti. az írás nyájas, szelíd, ám igazságos legyen, a közönségnek élvezetes, felvilágosító olvasmányt nyújtson, az irodalom érdekeit ellenőrizze, az írót figyelmeztesse botlásaira, buzdítva emelje ki könyve szépségeit; egyszóval tanulságos, érdekes, vonzó legyen, de senkit ne idegesítsen, semmi kedvetlen utóízt ne hagyjon maga után), álláspontja végső soron Gyulai Pál és Salamon Ferenc véleményét osztotta. A költői teremtés nagyszabású műveinek megalkotására ő maga is gyöngének tartotta az emberiség „finomabb szervezetű felét”. Nem ellenezte az írói pályán való tevékenykedést, de csak megszorításokkal képzelte azt el, a lírai túltermelést nem ajánlotta a nőknek, azt viszont igen, hogy munkáikkal vélemény és jó tanács végett forduljanak mindig egy őszinte baráthoz (egyértelműen férfihez), aki a tökéletlenségekre még a nyilvánossággal való találkozás, tehát a publikálás előtt figyelmezteti őket.

Hasonló tanácsadó szerepet töltött be ő maga is, legalábbis a korábban idézett levél tanúsága szerint, Wohl Jankával való levelezése során. Arra vonatkozóan azonban, hogy a lapjaiban közölt Wohl-versekkel kapcsolatosan mi volt a véleménye, sajnos pillanatnyilag nem áll rendelkezésünkre forrás. Mint ahogy arról sem, hogy mely tényezőnek volt nagyobb szerepe a versek gyakori közlésében: annak, hogy olyannyira megfeleltek volna az írónők műveivel szemben támasztott elvárásoknak, vagy pedig annak a prózai valóságnak, hogy Arany gyakran küzdött kéziratok hiányával, így néha azt közölte, ami épp rendelkezésére állt. Tény azonban, hogy az írónőktől közölt szépirodalmi szövegek közlési arányát tekintve Wohl Janka versei szembetűnő gyakorisággal bukkannak fel Arany János Szépirodalmi Figyelőjének és Koszorújának hasábjain.

Arany ugyanis nemcsak hírekben, tudósításokban, kritikákban tudósította olvasóközönségét a korabeli irodalomnak a szépnem által képviselt újdonságairól, hanem szépirodalmat is közölt tőlük időnként: Beniczkyné-Bajza Lenkétől és Jósika Júliától novellákat, Hajnalkától és Dalmától pedig verseket. Az említett írónők Arany lapjaiban való jelenléte azonban elenyésző a Wohl-nővérek, főként pedig Wohl Janka szerepléséhez képest. Arany Wohl Stephanie regéiből is közölt több ízben részleteket, Jankától azonban lapjaiban összesen tizenkét költemény olvasható,[26] a mennyiség pedig különösen szembeszökő annak fényében, hogy Hajnalkától két, Dalmától csupán egy verset jelentetett meg. A nők által képviselt lírai műfajok közlési arányát tekintve Wohl Janka tehát egyértelműen vezető pozícióban volt Arany János lapjaiban. A Szépirodalmi Figyelőben és a Koszorúban megjelent Wohl-versek olyan költemények, amelyek Wohl Janka 1861-ben megjelent verseskötetében nem szerepelnek. A fiatal költőnő tehát kötetének megjelenésével párhuzamosan Arany lapjaiban publikált új versekkel próbálta népszerűsíteni költői indulását, Arany János pedig korábbi személyes ismeretségük révén dönthetett úgy, hogy az írónőkkel kapcsolatos kérdésben tanácsadói és támogató szerepét Wohl Janka személyével kapcsolatosan érvényesíti.

4. Wohl Janka karrierépítési stratégiái és kapcsolati tőkéje az írói pályán való induláskor

A Wohl-nővérek idősebbike nemcsak Arany Jánossal ápolt kordiális kapcsolatot írói pályája kezdetén. Pártfogoltja volt a korszak másik nagy sztárjának, Jókai Mórnak is. 1861-ben megjelent és Arany Jánosnak ajánlott verseskötetét Jókai Mór adta ki. (Wohl 1861.) Sajnos, Jókaival való kapcsolatáról pillanatnyilag ennél többet nem lehet tudni. A kötetben Jókainak ajánlott verséből azonban annyi még kiderül, hogy a nagy mesemondó hatására kezdett magyarul verselni. Jókai Mórhoz című költeményében így ír erről: „Mint szent apostol, zengzetes szavakkal, / De nagy hatalmasan / Lehelted lelkembe ama világot, / Mit birsz oly boldogan. / És géniusodnak hirdető szavával / Megtéritéd szivem, / Mutatva nékem az ígéret földjét / Tulajdon lelkemen. // S lantot ragadtam,… de honi dalokra! / Ne idegen szavak, / Nem, nem! magyarnak lantján csak magyar s szent / Dalok fakadjanak. / Lantot ragadtam, és dúsabban zengtek / Még gyönge húrjai, Midőn az ismert, a honi dalokban / Rezghettek hangjai.” (Wohl 1861, 8.)

Jókai pártfogó gesztusa a nőíró-írónő kérdéssel kapcsolatos liberális álláspontja felől érthető. Ő más írónőket is pártfogolt és Gyulai Pál véleményével homlokegyenest ellenkező álláspontot képviselt. 1858-ban a Magyar Sajtó hasábjain közölt három részes cikkében például Bajza Lenke épp megjelent elbeszéléskötete kapcsán az írónők publikálási joga és általában a nők irodalmi pályán való érvényesülési lehetőségei mellett érvelt.[27] Wohl Jankával való megismerkedése időpontjáról és körülményeiről nincsenek adataim. Janka egyik, Szász Károlynak írt levele tanúsága szerint azonban a költőnő 1858-ban már Jókaival is jó ismeretségben volt: „9 éves koromban franciául írtam, késöbb németűl, ’s csak három évvel ezelött, Jókai elöttem lefordítá német verseimet magyarra, ’s úgy vitt arra hogy magyarúl irok. – Eddig nem bántam meg!”[28] Arany Jánossal való kapcsolatához hasonlóan Janka feltételezhetően Jókaival is váltott időnként leveleket, levélváltásuk dokumentumai azonban egyelőre ismeretlenek. Egyetlen, az Országos Széchényi Könyvtárban Jókainak címzett levél tanúsága szerint barátságuk és kapcsolatuk mester-tanítvány jellege még 1894-ben is tartott. Janka levelében Jókait „Szeretett Mester!”-ként szólította meg, levele végén pedig az Arany Jánoshoz fűződő gyöngéd szeretethez hasonlóan „édes Jókai bácsinak” nevezte az írót.[29]

Az imént idézett, Szász Károlynak írt levél értelmében Arany János és Jókai Mór mellett Wohl Janka 1861-ben megjelent verseskötetét elsőként Szász Károlynak, a későbbi református püspöknek küldte el. Arany János és Ballagi Mór ugyanis arra figyelmeztették, hogy Szásznak szándékában áll a könyvről kritikát írni. Az írói pályán debütáló Janka tehát azonnal megragadta az alkalmat, hogy levelében arra kérje Szászt, ne csak „méltó szigorral” hanem jóindulattal is szóljon kötetéről. Tudomásom szerint Szász végül önálló kritikát nem írt a kötetről, megjelentetett viszont a Szépirodalmi Figyelőben egy hozzászólást a tanulmány korábbi alfejezetében idézett Salamon Ferenc-féle bírálathoz. Salamon ugyanis kritikája első mondatát Szász Károlyhoz intézte: „Nem tudom, mit mond rá a kritikával néha ellenzéket formáló Szász Károly, – hogy jelen birálatomban az iró egyéniségének általános ismertetését adom.” (Salamon 1861b, 613.) A mondat látszólag igen felháborította a megszólított Szászt, akinek, mint hozzászólásából következtethető, nem volt tudomása a cikkíró személyéről.[30] Ezért a következőképpen kezdte válaszát:

„Nem érteni, vagy félre érteni, oh mely kin! nem csak a szerelmesnek pedig, hanem a – kritikusnak s aesthetikusnak is. Ezt a nagy kint kell nekem szenvednem, – nem is szólván másról! –legközelebb a Wohl Janka költeményei birálójától, ezen általam ismeretlenűl is igen tisztelt Anonymustól. Ha ugyan igazán nem- vagy félreértés, s nem valami egyéb lappang alatta. Mert, midőn W. J. ellen indulna tábort járni, – egy előleges oldalbökéssel rajtam próbálja ki fegyvereit. Én ugyan, mint udvarias férfi, kitünő szerencsémnek tartom oly szép, szellemdús és fiatal hölgyért, ha kell, szenvedni is: de ezuttal szintoly erkölcsi kötelességnek ismerem a t. ismeretlent, szándékos vagy akaratlan félreértéséről felvilágositani.” (Szász 1861b.)

Szász Károly szerint az irodalmi kritikának az írói egyéniséggel és nem a szerző személyes jellemvonásaival kell foglalkoznia. Nem vitatta a Salamon Ferenc által elsődlegesnek tartott lélektani szempontot az elemzésben, de csak annyira, amennyire annak az írói jellemvonások kidomborításában volt szerepe.

„Mit mondana rá [ti. ő maga]? Azt mondja, hogy ha W. J. irói egyéniségét jellemzendi, igen jól van; de ha ahhoz nem tartózó személyes jellemvonásokra terjeszkedik, ha arról beszél, hogy W. Janka szőke-e vagy barna, magas-e vagy alacsony, szépen énekel-e vagy nem, rántást tud-e keverni jobban, vagy zongorázni? stb. stb. az már nem jó lesz! Sőt kész vagyok, becsületes feltételek mellett egy kis concessióra is, nevezetesen: megbocsátom, hogy a t. ismeretlen, W. J. fiatalságát fölhozta, annyiban, mennyiben e körülmény a költőnő irói jellemére világot vet.” (Szász 1861b.)

Noha Szász az irodalmi mű elemzésének elsődlegességét és a szerző személyének figyelmen kívül hagyását hangsúlyozta válaszában, ő maga sem tudott teljes mértékben eltekinteni attól, a Salamon által is kiemelt ténytől, hogy disputájuk tárgya egy fiatal lány, tehát költőnő és nem költő verseskötetének elemzése. Bár a szerző személyének, tehát nemének is figyelmen kívül hagyása az irodalmi bírálatban egyik hangsúlyos szempont a kritika korabeli műfajának elgondolásában (Arany János Malvina költeményeiről írt kritikájában sem említ ilyen szempontokat a bírálat kritériumaként), a nők jelenléte a korabeli írói pályán még korántsem volt olyan egyértelmű jelenség, hogy azt teljes mértékben szó nélkül lehetett volna hagyni. Wohl Janka számára azonban a még nem teljesen kedvező bírálatnak is (a vitáról és a pártfogók személyéről már nem is beszélve) megvolt a maga hozadéka, hiszen Arany János, Jókai Mór, Salamon Ferenc, Szász Károly, tehát a korszak hangadó személyiségei szólaltak meg, vagy foglaltak állást első verseskötetének megjelenése kapcsán.

5. Wohl Janka és Arany János barátságának poétikatörténeti következményei

Wohl Janka irodalmi kapcsolatait nemcsak társasági jelenlétével és levelezéssel alakította, hanem átpoétizálta, irodalommá is írta őket. 1861-ben megjelent verseskötetének már indító költeményei is ezt a szándékát tükrözik. Az Arany Jánosnak ajánlott kötet („Arany Jánosnak mély tisztelet és szeretet jeléül ajánlva a Szerző által”) első verse (Ajánlás) Aranyhoz szól, a második költemény Jókaihoz (Jókai Mórhoz), a harmadik pedig Ballagi Mórhoz (Dr. Ballagi Mór barátomhoz). A költemények címzettjei irodalmi, közéleti vagy tudományos munkásságuk révén váltak követendő példává a költőnő számára. A versek burkolt szándéka ugyanakkor a hálás köszönetnyilvánítás azért a fontos szerepért, amelyet a megszólítottak Wohl Janka irodalmi pályán való indulásában játszottak.

Az említetteken kívül a kötet még számos olyan költeményt tartalmaz, amelyet a szerző korabeli hazai vagy külhoni személyiségekhez írt: Victor Hugóhoz (Hugo Victorhoz), Eötvös Józsefhez (Báró Eötvös Józsefhez), Szemere Pálhoz és több költeményt Aranyhoz (Egy költőhez, Ghazél – Arany Jánoshoz –). A kötet utolsó, Kertem című versciklusát anyai barátnőjének, Brunszvik Teréznek ajánlotta. A nevezetes személyiségekről szóló költemények egy sajátos csoportját alkotják a kötetben azok a versek, amelyeket már elhunyt személyek emlékére írt: Virág Széchenyi István sirhalmán, Széchenyi requiem, Egy hang a végtelenbe (Petőfihez), Petőfi, Byron, Visszaemlékezés Liszt Ferencre. Egyetértek azzal az értelmezéssel, mely szerint Wohl Janka első kötete nem más, mint egy nagyravágyó pesti kislány helyfoglalási kísérlete a választékos, pesti arisztokratikus szellemi körben. (Fábri 1996, 94.) Úgy vélem, hogy valóban a kapcsolatalakításnak és az irodalmi vérkeringésbe való bekerülésnek az egyik metódusa volt a kiemelkedő személyiségek versekben való megszólítása és a költőnővel való barátságuk tematizálása, talán kissé túlzó hangsúlyozása.

A nagy költők személyéhez kapcsolódó versek csoportjába tartoznak Wohl Janka költői parafrázisai is, amelyeknek a Viszhang[31] címet adta. A kötetben öt Viszhang-vers olvasható, ezekből egy Petőfi, egy Bajza, három pedig Arany János verseihez kapcsolódik. A Viszhang-versek jellegzetessége, hogy mindeniknek van egy négy sorból álló mottója a megidézett költő egyik verséből. A költemények tulajdonképpen a mottó kifejtésére, átértelmezésére épülnek oly módon, hogy a négy versszakból álló versek utolsó, nyolcadik sorában a mottó egy-egy sora szerepel idézetként. Az eljárás a mesterszonett műfaját juttathatja eszünkbe, azzal a különbséggel, hogy itt a „mesterszonettként” funkcionáló mottó nem egy versciklus záró darabja, hanem egy költemény jeligéje, amelyet nem a költemény első, hanem a szakaszok utolsó sorai alkotnak. A Petőfihez írt Viszhang mottója A XIX. század költői című vers első négy sora, a Bajzához írt Viszhang-é pedig a költő Szerelem című négysorosa.

Az Arany Jánoshoz írt Viszhang-versek sorában az első, Kettős viszhang című tulajdonképpen két különálló részből áll. Az első rész mottója Arany Ősszel című költeménye nyolcadik szakaszának első négy, a második részé pedig ugyanennek a szakasznak az utolsó négy sora. A második, Aranyhoz írt Viszhang-vers mottója a Visszatekintés harmadik szakaszának utolsó négy, a harmadiké pedig A vigasztaló első szakaszának szintén utolsó négy sora. Salamon Ferenc a korszak költői gyakorlata, az epigon költészet felől értelmezte Wohl Janka kísérleteit, formai szempontból pedig „meddő gyakorlatnak” (Salamon 1861b, 630.) tartotta a Viszhang-sorozatot, amely szándékával épp ellentétes célt ért el: ahelyett, hogy a hangulatkölcsönzéssel növelte volna annak intenzitását, eredeti környezetéből kiragadva épphogy gyengítette azt.

Pozsvai Györgyi az irodalomértés posztmodern elméletei felől Wohl Janka Viszhang-verseit abban a hagyománysorban méltatta, amelyből a posztmodern intertextualitás különböző megnyilvánulásai is eredeztethetők és érthetők. Pozsvai a Wohl Janka által használt eljárást méltató (affirmatív) versbeszédnek, azaz explicit intertextualitásnak nevezte. Más szóval: a Viszhang-sorozat nem szervesítette magába pretextusát, hanem világosan megvonta az intertextuális határokat, a vendégszöveg jelenlétében az explicit idézésmód hagyományához ragaszkodott. (Pozsvai 2000, 364–365.) Ezt formailag a mottó és az idézett szerző nevének a feltüntetésével, tipográfiailag pedig az idézett sorok más betűtípussal való kiemelésével jelölte. Pozsvai az így létrehozott sorozatnak a jelentéstöbblet szempontjából való erényeire is felhívta a figyelmet: a megidézett gondolat variációja más oldalról, más kontextusba helyezve mutatta meg az eredeti hangulatot, az eljárás pedig jelentésfeltöltődést eredményezett. A jelentésfeltöltődés meglátásom szerint pedig nemcsak az eredeti, a megidézett gondolat, illetve a költemény szintjén érvényesül, hanem a megidézett szerzők kötetbeli jelenlétének aránya révén az egész verseskötet kontextusában is. Hiszen Arany János neve visszatérő motívuma Wohl Janka könyvének, a személyének és költészetének szánt kiemelt pozíció tehát a tanulmányban felvázolt kontextus és forrásanyag nélkül, csupán a kötet ismeretében is szembeötlő.

*

A Wohl Janka Arany Jánoshoz fűződő gyöngéd érzelmeivel kapcsolatos feltételezést tehát sem cáfolni, sem erősíteni nem tudom. Ha létezett is Wohl Jankának ilyen minőségű kötődése a költőhöz, az mégsem vakította el józan ítélőképességét annyira, hogy fel ne ismerte volna a kötődés lehetséges és kiaknázható hozadékait. Az irodalmi pártfogásnak azt a lehetőségét használta ki tehát, amely épp aktuálisan rendelkezésére állt: az akkor már országos hírnevű Arany immár szerkesztői minőségben megnyilvánuló támogatását és az ezzel együtt járó publikálási alkalmakat. És kétségtelen, hogy az írónő-kérdéshez nem minden esetben egyértelműen viszonyuló, megszorítva megengedő Arany János, ha szerepet játszott valamely írónői pálya elindításában a 19. század második felében, akkor a Wohl Jankáé volt az. Később azonban, a tizenévesként még csak szárnyait próbálgató, az irodalmi pályán való érvényesüléssel kísérletező Wohl Janka számára is világossá vált, hogy nem költőként, hanem lapszerkesztőként tehet szert igazi közönségsikerre. S míg az újságszerkesztés főként a korabeli irodalmi piacon és a női olvasóközönséggel való kapcsolatteremtésben juttatta nevét közismertségre, az Arany János nevéhez is kötődő költői indulása révén az irodalomtörténet kiskapuján is bebocsátást nyert.

Jegyzetek

«[1] A tanulmány a Bolyai János Kutatási Ösztöndíj támogatásával készült.  

«[2] A Wohl nővérek szalonját Borbíró Fanni tanulmánya nyomán ismertettem röviden. (Borbíró 2004.) Korabeli leírása Justh Zsigmond tollából származik. (Justh 1892.)

«[3] Az emlékkkönyvet ismertette: Csapodiné Gárdonyi 1958.

«[4] Az albumot az Országos Széchényi Könyvtár Kézirattára őrzi, jelzete: Fol. Hung. 2928.

«[5] Wohl 1882a. A cikket Wohl Janka november 1-jén megjelentette saját lapjában is: Wohl 1882b. Az írást Arany János művei kritikai kiadásának hatodik kötete is említi az emlékvershez írt jegyzetekben: Arany 1952, 227. Arany János és Wohl Janka levélváltásának egy másik, vicces epizódja ma már szintén csak sajtóközlemények formájában maradt fenn. A cikket 1882. november 1-jén közölte a Wohl-nővérek lapja: Palmer 1886.

«[6] Kiemelés az eredetiben.

«[7] Kiemelés az eredetiben.

«[8] Erről más helyen már írtam valamivel részletesebben: Török 2011.

«[9] Hartleben népszerű „Olvasó-tár”-ában, mint jelentéséből látjuk, közelebbről hg. Apraxin Júlia francziául irt magyar tárgyu regénye fog megjelenni, Ágay Adolf forditása szerint. Ugyanitt Georges Sand „Villemer marquis” cz. legujabb regényét is igérik. (SzF (1)1860/4. (nov. 28.), 63. [Vegyes])

«[10] Kiáltó szükséget pótol Vachott Sándorné „Gyermekvilág” czimü csinos füzeteivel, melyek száma 6-ra van határozva, s kettő már megjelent, Heckenastnál. […] (SzF (1)1860/6. (dec. 12.), 94. [Értesítő])

«[11] Végre megjelent: Remény. Irodalmi és művészeti Évkönyv. Szerkeszti Vachott Sándorné. Kiadja Heckenast Gusztáv. Pest. 1861. – A lipcsei diszkötésben, számos képpel, finom tömött papiron legszebb nyomással kiállitott negyedrét alaku album hölgyeink diszasztalán a külföldi albumok mellett sem fogja magát elszégyenleni. (SzF (1)1860/7. (dec. 19.), 110. [Értesítő]

«[12] „A hóember.” (L’homme du neige.) Sand Györgytől. 1859-ben Sandtól több regény jelent meg, – az irodalom e nemének minden fajában kisérletet tön. De legnagyobb dicséretben a Hóember részesült. […] (SzF (1)1861/10. (jan. 9.), 157. [Értesítő])

«[13] Heckenast-Bajza Lenke és Batthiányi Apraxin Julia együtt levelekben irt regényen dolgoznak, mely magyar és franczia nyelven egyszerre fog megjelenni s nálunk ezen irodalmi nemben első kisérlet. Óhajtjuk s reméljük is, hogy jól fog sikerülni. (Uo., 159. [Vegyes])

«[14] Gróf Batthyány Árthurné, született Apraxin Julia „A honfoglalók” czim alatt drámát irt. A nemzeti szinháznál már próbája is megvolt, s közelebbről szinre kerűl. (SzF (1)1861/16. (febr. 20.), 255. [Vegyes])

«[15] Folyó hó 1-je óta Vachott Sándorné szerkesztése alatt „Anyák hetilapja” fogott megjelenni. Előfizetési ára évnegyedre 1 ft. 50 kr; három évnegyedre 4 ft. 50 kr. Ha valaminek hiját érezzük, az a növelési, gyermek-, családi irodalom; igy annál melegebben üdvözöljük a lap megjelentét. (SzF (1)1861/22. (ápr. 3.), 351. [Vegyes])

«[16] Előfizetési felhivást olvastunk „Gyermekbarát” czimű lapra, melynek tulajdonosa Kisfaludy Atala (a költő), szerkesztője Szabó Richárd, kiadója Emich Gusztáv. Ha valamiben hátra vagyunk, a gyermek-irodalom az, t. i. a gyermekek számára való irodalom, mert különben gyermekirodalmunk van, quantum satis. Ajánljuk a szülék, nevelők figyelmébe. Előfizetési ára egy évre 5 ft, félévre fele annak, negyedévre 1 ft. 30 kr. (SzF (1)1861/51. (okt. 24.), 814–815. [Vegyes])

«[17] Gróf Batthyányi Julia ujabb regényéről tudósítnak a lapok: „Szeréndi Ilona naplója” – mely Toldy István által fordítva magyarúl is megjelent Emich G. kiadásában. (SzF (2)1861/5. (dec. 5.), 79. [Vegyes])

«[18] Flóra uj évtől kezdve szépirodalmi, művészi és divatlapot szerkeszt, „Virágcsokor” cziműt, a „haza hajadonai” számára. Tehát, ugy látszik, határozott iránynyal „hajadonok” olvasmányaul, s ez esetben üdvözöljük, mert eddigi divatlapjaink nem igen tették e különbséget a női világban. (SzF (2)1861/9. (jan. 2.), 143. [Vegyes])

«[19] Vachott Sándorné uj képes folyóiratot hirdet: Szűn órák czímmel. Eltökélé – ugymond – az „Anyák hetilapját” szélesebb téren kezelni s más czimmel ruházva fel, tartalmán is változtatni, a mennyiben vállalata ezentúl nem egyedűl az anya, hanem egész családja számára leend összeállítva, és havonkint díszes füzetekben fog megjelenni. Előfizetési ár 12 füzetes évi folyamra 6 ft, félévre felényi. Ajánljuk a családok és közönség részvételébe. (SzF (2)1861/16. (febr. 20.), 255. [Vegyes])

«[20] Bajza Lenke „Ujabb beszélyei” megjelentek, két diszes kötetben. […] Ajánljuk a szépnem figyelmébe. (SzF (2/2)1862/6. (jún. 12.), 127. [Vegyes])

«[21] Vachott Sándorné, a „Szünórák” helyett „Családi füzér” czimü folyóiratot készül megindítani. Ohajtjuk, már elhunyt férje iránti kegyeletből is, hogy melegebb pártolásban részesüljön, mint az előbbi folyóirat. […] (Koszorú (1/1)1863/8. (febr. 22.), 191. [Vegyes])

«[22] Ismét egy uj divatlap mutatvány számát láttuk; ez a „Budapesti Divatszemle” a hölgydivat köréből. Technikai szaklap, női szabómesterek, divatkereskedések, pipereárusnők és minden e nembe vágó iparűzők számára. Kiadja Berger József. […] (Koszorú (1/2)1863/14. (okt. 4.), 335. [Vegyes])

«[23] Hahn-Hahn Ida grófné uj regénye, Peregrin, megjelent. […] (Koszorú (2/2)1864/24. (dec. 11.), 575. [Vegyes])

«[24] Gr. Batthyányi Arthurné Appraxin Julia a budai magyar szinpadon jótékony czélra föllépni szándékozik. (Koszorú (1/1)1863/3. (jan. 18.), 71. [Vegyes])

Megjelent a „Budai Lapok” (szépirodalmi heti lap) első száma. Szerkeszti Józsika Kálmán. Főmunkatárs, tulajdonos és kiadó Batthyányi Julia. (Koszorú (1/1)1863/5. (febr. 1.), 117. [Lapismertetés])

Budai Apraxin Julia – mint a „Hon” szerkesztőjéhez intézett nyilt leveléből kitünik, müvészi tanulmányozás végett Párisba fog menni. […] (Koszorú (1/1)1863/15. (ápr. 12.), 359. [Vegyes])

B. Appraxin Julia tudatja a közönséggel, hogy a „Budai lapok”-at egyidőre megszünteti, de valamikor saját maga fogja a szerkesztést átvenni a mostani szerkesztőtől, mint a kinek elvei épen nem egyeznek az övével. (Koszorú (1/2)1863/1. (júl. 5.), 23. [Vegyes])

Batthyányi Apraxin Julia – kitől nem régiben jelent meg Párisban, Dentunél franczia nyelven ily czimü röpirat: „Nehány lap egy magyar drámai művésznő emlékirataiból” – e hó 18-dikán játszta Ricourtnál az első felvonást Phédrábol. Azóta, hogy tőlünk eltávozott, óriási haladást tehetett, mivel a „K.” szerint – előadása mindenkit elragadott. Első fellépte a „Théatre Français”-ban november elején leend. (Koszorú (1/2)1863/13. (szept. 27.), 311. [Vegyes])

B. Appraxin Julia asszony jövő év elején az Odeonban fog fellépni s e czélból most tanul három uj szerepet. A „Hfr.” Szerint Sardou uj darabot ir egyenesen e magas rangu művésznő számára. Nagy kitüntetés. (Koszorú (1/2)1863/21. (nov. 22.), 504. [Vegyes])

Apraxin Julia asszony a „Hon”-hoz intézett levelében tiltakozik azon hir ellen, mintha családja tetemes pénzmennyiséget biztositott volna számára, ha lábát többé Magyarország földére nem teszi. Ily alkut – ugymond – róla és családjáról föltenni méltatlanság. Ő semmi áron nem mond le hazájáról, és halála után sirja is ezt fogja mondani: Haza! ő szeretett téged! (Koszorú (1/2)1863/24. (dec. 13.), 575. [Vegyes])

«[25] Batthyány Apraxin Júliáról részletesebben lásd: Mátay 2009.

«[26] Wohl Janka, Jer vissza, jer!, Szépirodalmi Figyelő (SzF), (1)1861/32. (jún. 13.), 510–511; Uő, Magány, SzF, (1)1861/41. (aug. 15.), 654; Uő, Ébren, SzF, (1)1861/52. (okt. 31.), 824; Uő, Áldozat, SzF, (2)1861/14. (febr. 6.), 215; Uő, Leila három dala, SzF, (2)1861/11. (júl. 17.), 169–170; Uő, Bölcsődal, Koszorú, (1/1)1863/13. (márc. 29.), 298; Uő, Búcsu, Koszorú, (1/1)1863/23. (jún. 7.), 540; Uő, Egy kis madár…, Meg sem mondtam…, Koszorú, (2/1)1864/3. (jan. 17.), 56; Uő, A menny áloéja, Koszorú, (2/1)1864/9. (febr. 28.), 205–206.

«[27] Jókai 1968.

«[28] Wohl Janka – Szász Károlynak, Pest 26/4/61., OSZK Kézirattár, Levelestár.

«[29] Wohl Janka – Jókai Mórnak, 27. 2. 94., OSZK Kézirattár, Fond V/670.

«[30] Salamon bírálatának első része névtelenül jelent meg, csak a második, befejező rész végén tüntették fel a nevét.

«[31] A helyesírásban a továbbiakban végig a Wohl Janka-féle változathoz igazodtam.

Felhasznált irodalom

[Arany János] M. P. (1861) Malvina költeményei. 1861. Kiadja Ráth Mór. Szépirodalmi Figyelő (2)1861/12. (jan. 23.), pp. 180–182. (2)1861/13. (jan. 30.), pp. 196–198. (2)1861/14. (febr. 6.), pp. 213–215. (2)1861/15. (febr. 13.), pp. 231–232. [Belirodalom]

Arany János (1952). Összes művei VI., Zsengék, töredékek, rögtönzések. Budapest: Akadémiai.

Borbíró Fanni (2004). „Csevegés, zene és egy csésze tea”. A Wohl-nővérek a pesti társaséletben. Budapesti Negyed (12)2004/4, pp. 350–376.

Csapodiné Gárdonyi Klára (1958). Wohl Janka emlékalbuma. Az Országos Széchényi Könyvtár Évkönyve 1958, pp. 247–257.

Fábri Anna (1996). „A szép tiltott táj felé”. A magyar írónők története két századforduló között (1795–1905). Budapest: Kortárs.

Gyulai Pál (1858). Flóra 50 költeménye. Pest, Emich Gusztáv könyvnyomdája 1858. Andersen meséi. Forditotta Szendrey Julia. Pest, 1858. Kiadja Lampel Robert. Pesti Napló (9)1858/61. (ápr. 8.), pp. 1–3. (9)1858/62. (ápr. 9.), pp. 1–2. (9)1858/65. (ápr. 13.), pp. 1–2. (9)1858/70. (ápr. 18.), pp. 1–2.

Jókai Mór (1968). Bajza Lenke munkái. In Törő Györgyi (s. a. r. ) Jókai Mór Összes művei. Cikkek és beszédek V. 1850–1860 (pp. 88–99). Budapest: Akadémiai.

Justh Zsigmond (1892). A Wohl nővérek szalonjáról. Magyar Salon (9)1892/16. köt., pp. 405–407.

Mátay Mónika (2009). Egy nődandy karrierje: képek Batthyány Apraxin Júlia életéből. Médiakutató (10)2009/4, pp. 81–86.

Németh G. Béla (1968). Jegyzetek (Malvina költeményei). In Németh G. Béla (s. a. r.) Arany János Összes művei XI., Prózai művek 2. 1860–1882 (pp. 770–772). Budapest: Akadémiai.

Palmer Károly (1886). A költő és unokája. Magyar Bazár mint a Nők Munkaköre (21)1886/21. (nov. 1.), pp. 161–162.

Pozsvai Györgyi (2000). Az intertextuális hagyományteremtés poétái a századfordulón. ItK (104)2000/3–4, pp. 353–375.

Salamon Ferencz (1861a). Beszélyek. Irta Emilia. (Két kötetben.) Pest, Engel és Mandello tulajdona. Szépirodalmi Figyelő (1)1861/26. (máj. 1.), pp. 403–408. [Belirodalom]

Salamon Ferencz (1861b). Wohl Janka költeményei. Kiadja Jókai Mór. Pest 1861. Nyomatott Engel és Mandellónál Szépirodalmi Figyelő (1)1861/39. (aug. 1.), pp. 613–616.; (1)1861/40. (aug. 8.), pp. 629–632. [Belirodalom]

Salamon Ferencz (1861c). Családélet. Regény két kötetben. Irta Józsika Julia. Szépirodalmi Figyelő (2)1861/25. (ápr. 24.), pp. 402–406.

Szász Károly (1861a). Atala költeményei. Pest. 1861. Szépirodalmi Figyelő (1)1861/28. (máj. 16.), pp. 436–439. [Belirodalom]

Szász Károly (1861b). A kritikáról – még egy kis toldalék. Szépirodalmi Figyelő, (1)1861/40. (aug. 8.), 638.

Török Zsuzsa (2011). Kánya Emília írói és szerkesztői pályája. Irodalomtörténet (92)2011/4. pp. 475–489.

Wohl Janka (1861).  Költeményei. Kiadja Jókai Mór. Pest: Nyomt. Engel és Mandellonál.

Wohl Janka (1882a). Gyermekéveimből (Visszaemlékezés Arany Jánosra). Pesti Napló (33)1882/298. (okt. 29). pp. 1–2.

Wohl Janka (1882b). Gyermekéveimből (Visszaemlékezés Arany Jánosra). Magyar Bazár mint a Nők Munkaköre (17)1882/21. (nov. 1). pp. 161–163.

Szövegihletek Arany költeményeiben

HÁSZ-FEHÉR KATALIN

1.Kivételes vagy sajátos emlékezőképesség? – A „Senki Pál” példája

Arany János rendhagyó emlékezőképességéről legenda formálódott az irodalmi köztudatban. A Hátrahagyott versekhez készült bevezetőben írja Arany László, hogy atyjának a kései éveiben egyik kedves időtöltése volt régen olvasott szerzők (Gyöngyösi István, Amade, Faludi, Csokonai) egyik-másik verssorát addig forgatni, csiszolni emlékezetében, míg a teljes szöveg ki nem kerekedett (Arany 1888; AJÖM XI). Ez az adat Arany önéletrajzi leveléhez társulva, melyben ifjúkori olvasmányairól ír, felszabadította és kitágította a forráskutatást. Scheiber Sándor 1952-ben a Mi vagyok én? kezdetű kétsoros mögé 18–19. századi nyomtatványok egész sorát állítja:

„Senki Pál az agg [64–66 éves!] költő emlékezetében szintén ponyvaolvasmányaiból bukkant fel. Itt igen közismert figura. Ügyefogyott, tehetetlen, kétbalkezes, nincstelen Schlemihl-típus, akinek semmi sem sikerül. Ráadásul még beteg. Találhatott hát benne Arany rokonvonásokat. A vele foglalkozó ponyvatermékek hangja vaskos, parasztiasan szabadszájú, ami nem idegen Aranytól sem.” (Scheiber 1952 és 1996)

Más kutatók jóval későbbi, sőt a kétsorossal egyidejű forrásokat is valószínűsítenek. Voinovich Géza a kritikai kiadás VI. kötetének jegyzetanyagában Kriza János Vadrózsáit említi 1863-ból (Kriza 1863), melynek 196. számú szövegében előfordul Senki Pál alakja: „Látom ugyan jót ittál – Te nagy torkú Senki Pál” (AJÖM VI). 1970-ben Scheiber Sándor is kibővíti korábbi írását, amikor megtalálja a nevet Czuczor Gergelynél és Kemény Zsigmondnál (Özvegy és leánya), majd említi a tényt, hogy a Magyar Nyelvőr VIII. kötetének X. füzete 1879-ben népi, szóbeli változatát közli a ponyvatörténetnek (Scheiber 1970). E forráslehetőség azért emelkedik ki a többi közül, mert Aranynak ugyanebben a füzetben jelent meg  „Szalontai” néven saját tájszógyűjteménye (430–431), a 409–463. oldalak közül pedig olvasás közben többet széljegyzetelt. A Kalocsai nevű gyűjtő közlése éppen az utolsóként széljegyzetelt, 463–464. oldalon áll, s érdekessége, hogy Senki Pál alakjához itt az írói mesterség is társul:

„Méltó Senki Pálnak tanult mestörsége. Ama historikusok mondása szörint, aki fölűle azt írja, hogy mivel elszánta vóna magát, a dinnyecsőszségre adta az életit. Addig tanûta a kováccságot hogy ojjan varga telt ki belőle, hogy az olajöntő céhmestör nem fúrt ojjan nadrágokat, mint az micsodás fésűket föstött esztergába. Mer midőn az bábához vitték vôna patkolni, azt kérdé a paplanyos: hogy mejjik kerékgyártó őrőte mög ezt a kis kalamárist? A midön csak ögy óráig űt a köszörű mellett; midön fölözővel a cintányérokat mögánslágozta vôna, mingyárt ki és betanût mestörségébűl ojjan stiblit épitött fábû nyakszorítónak a patikába, hogy a pékmestör agárfejű azt gondûta, hogy a legjobb kümives is csak igy borotvâja mög. A mi pedig az irását illeti, ojjan iró vôt, hogy aki százesztendeig tanûta a harangöntést, nöm tudott vôna tilinkóba ojjan görbe fésűket edzeni, mint az micsodás görbe békó kúcsokat viselt éhomra. [...]”

A motívumtörténet még ezek után is folytatható lenne, például Erdélyi János közmondás-gyűjteményében, ahol a 6776. számú tétel: „Átellenben lakik Senki Pállal” (Erdélyi 1851). Korábban Vörösmarty egyik tréfás levelében fedezhető fel a név, hasonlóan önironikus rigmusba szerkesztve, mint Aranynál: „eszem a lelkét magának, és maradok Senki Pál, vagy legalább Vörösmarty Mihál, a' ki a sík mezőket bömbölő bikaként kedvetlenűl járja, és semmit sem csinál – de fog!” (Vörösmarty 1827.) Jókai több esetben emlegeti a ponyvahőst (pl. a Fekete vér c. regényében). Lévay József 1852-es verseskötetében az egyik költemény élén olvasható a név. Bérczy Károly Gyógyúlt seb című novellájában, a Gyulai Pál által szerkesztett Részvét könyvében 1863-ban angolos formában is előkerül: „ő Mister Nobody, magyarúl Senki Pál” (Bérczy 1863). Szász Károly Shakespeare-fordításában, A viharban Kurjancs mondja: „Hát ez a mi dalunk nótája, Senki Pál uram játsza nekünk” (Szász 1871). Matkovich Pál, a korszak ismert humoristája novelláskötetet ad ki ezzel a címmel 1881-ben, az Arany-kétsoros keletkezése körüli időszakban. A 19. század során közismert és gyakran emlegetett alakról van tehát szó.

A vers forrásai azonban más irányban is kereshetők. Lehetséges kapcsolódási pont az a mondóka, amely a „Pál” és „pipál” rímet alkalmazza, s amelyet Scheiber Sándor szerint Arany szintén ismerhetett: „Kár-kár varju Pál, / Megmondtam, hogy ne pipálj”. „Micsoda memória!” – kiált fel írása végén a kései irodalomtörténész (Scheiber 1996).

Sokrétű szemantikai háló válik láthatóvá akkor is, ha a „fájó gép” kifejezést vesszük szemügyre. Az Arisztophanész-fordításokban, a Béke című darabban található a következő összetétel: „gép-csoda-szörny kereső”. A gép szó nyelvészeti és esztétikai megítélése a korszakban nem egyértelmű, az 1870-es évek végén kisebb vita alakul ki a használata körül. A Magyar Nyelvújítás Szótára szerint először 1838-ban fordul elő (MNySz 1902), a Magyar Tudós Társaság által kiadott Magyar és Német Zsebszótárban, és a gépely csonkításából ered (MNZs 1838). De a gépely is nyelvújítási szó: Molnár János 1777-ben a fizika magyar műszavai között sorolja fel (MNyr 1897), előfordul Bartzafalvinál; mások szerint Kazinczy alkotta a német Göpelből. 1848-ban A rodostói temető című költeményben Arany a hosszabb alakot használja: „Hogy megáll az elme, mint egy bomlott gépely / S bámulja a lelket csodás ösztönével.” 1861-ben már a rövidebb alak olvasható nála: lomha gépként tér vissza a szó a Magányban című versben: „Csüggedve olykor hagyja lomha gépűl / Magát sodorni az ember fia: / De majd, ha eszmél s öntudatra épűl, / Feltűnik egy magasb hármónia”. 1879-ben Simonyi Zsigmond az Antibarbarusban hibáztatja a gép kifejezést, és a régebbi gépelyt javasolja helyette. Arany széljegyzetként mellé írja: „Egyik eb, másik kutya”. Amikor Simonyi 1896-ban publikálja e széljegyzeteket, ezt fűzi Arany kommentárjához: „Arany talán a gépelyt is csinált szónak tartotta”, vagyis Simonyi nem tudott róla, hogy a gépely nyelvújítási kifejezés (Simonyi 1896).

1880-ban, amikor az Arisztophanész-fordítások kötetei sajtó alatt voltak, Arany a korrektúrapéldány alapján hibajegyzéket készített, melynek egy része bekerült a 3. kötet végére, a többi pedig kéziratban maradt. Azonban még a megjelent munkában is javít. Az I. kötetben, A darázsok 98–99. sorához („Demos, szeretlek!”) más megoldás jut eszébe: „Lehetett volna igy fordítni: »Népem, szeretlek!« »Gépemx), szeretlek!« x) Tudniillik a szavazó gép” (Arany 1880).

Az idézett helyek alapján Arany az 1850-es évektől a csonkított szóalakot tartotta meg, a jelentésmező azonban kezdettől fogva azonos: a gép az öntudatlanság, harmóniátlanság, kiszámíthatatlan, véletlenszerű, céltalan és eredménytelen mozgás metaforája. S ha a Senki Pál alakja a hozzá nem értés, az örökös kudarc, a hamisság, a látszat, a hiábavalóság, de egyben a bolyongás, az otthontalanság, a sehová sem tartozás szimbólumaként került be a köztudatba s vált a komikum forrásává a legkülönfélébb szövegtípusokban és közegekben, Arany kétsorosában a gép-metafora és a Senki Pál-motívum egymásra leképződve, egymást felerősítve kap önironikus felhangot.

A motivikus körkép irányait, kiterjedését tekintve hasztalan a keletkezéstörténeti kutatás azon szokásos törekvése, hogy egyetlen szöveget vagy szövegcsoportot mutasson fel Arany kétsorosának forrásaként. Másrészt – filológiai bizonyítékok híján – ha Arany kivételes emlékezőtehetségének legendájára akarjuk magunkat rábízni, akkor legfeljebb az olvasói-értelmezői belátás vagy a fizikai korlátok szabhatnak határt a szövegtársításoknak. A keresgélés mégsem volt felesleges munka: a kései előfordulási adatok arra ösztönöznek, hogy közeli ihletésre is gyanakodjunk, különösen akkor, ha – mint alább bizonyítjuk – az Arany-életműben nagy számmal fordulnak elő közvetlen szövegélményből születő művek. Az jellemzi ugyanis ezt a fajta alkotásmódot, hogy az olvasmányt viszonylag gyorsan követi egy-egy vers. Nem zárható ki tehát (de nem is ellenőrizhető), hogy valóban a régi ponyvák emléke jelenik meg a kétsorosban, ahogyan Scheiber Sándor feltételezi. Arany költői alkatát, egész pályájának ihletanyagát tekintve hihetőbb azonban, hogy egyszeri, azonnali olvasmányélmény és az általa felélesztett szóbeli vagy írásos emlékek együttes működésére kell gondolnunk. A párhuzamok sokasága ugyanakkor arra is rávilágít, hogy az Arany-művek különböző jelentésszinteken, de minden esetben szövegek hálózatába épülnek be, vagy fordítva: egymástól idegen szövegek között teremtenek sokrétű poétikai és szemantikai kapcsolatot. A Mi vagyok én című kétsoros révén így 18. századi ponyvakiadások, Czuczor Gergely szövege, Erdélyi János közmondásgyűjteménye, Kriza János Vadrózsáinak dala, Bérczy Károly novellája, Szász Károly Shakespeare-fordítása, Jókai regénye, a Magyar Nyelvőr népmeseközlése, Simonyi Zsigmond Antibarbarusa, az Arisztophanész-fordítás és a korábbi Arany-elégiák találkoznak egymással. Arany alkotásmódjának, sőt poétikájának ezt az alaptulajdoságát megerősíti Szörényi László nagytanulmánya, aki impozáns szöveghálót rajzol 1970-ben a Visszatekintés című vers köré (Szörényi 1970; Szörényi 1972). Nem válogatható szét természetesen, hogy a szerzői szándék mely kapcsolódásokra terjed ki és melyek létesülnek olvasói szándék vagy tájékozottság alapján. A szerzői igény azonban minden esetben jól érzékelhető, hogy egy-egy mű motivikus, nyelvi, verstani, műfaji, szerkezeti, beszédmódbeli szinteken különféle – olykor akár tudományos, polemikus, értekező jellegű – szövegekkel lépjen interakcióba, és itt az utóbbira helyeződik a hangsúly: nem egyszerű, egyirányú hatásmechanizmusról vagy átvételekről van szó, hanem jelentéses szövegdinamikáról. A továbbiakban az ilyen jellegű kapcsolódások néhány típusát tekintjük át.[1]

Arany tévedései

A jelen tanulmánynak nem célja, hogy hiteltelenítse az Arany kivételes emlékezőtehetségéről szóló állításokat. Nem is vállalható a feladat, hiszen az Arany László által útjára indított legenda ma már csak sajátos módszerekkel, talán a kognitív pszichológiai emlékezetkutatás történeti alkalmazásával lenne vizsgálható és igazolható. Rövid kitérőként és a téma pillanatnyi lezárásaként azonban hadd álljon itt néhány olyan széljegyzet, amely az emlékezőképesség természetes működésére vallanak Aranynál. Az alábbi példák a retrospektív memória tévesztéseinek, a szórakozottságnak, az emlékek elhalványulásának és az adatok összeolvadásának eseteit mutatják (Shacter 1988; Baddeley 2005).

(Antigoné)

Ismeretes, hogy a nagykőrösi gimnáziumban Arany esztétikát is tanított, s mielőtt kidolgozta volna saját jegyzetét, többek között Purgstaller József szépészeti tankönyvét használta (Purgstaller 1852). A kötet ma is megvan a nagyszalontai Arany János Múzeumban. A grafittal, piros, kék ceruzával és fekete tintával készült bejegyzések többszöri olvasásra utalnak, egy-egy esztétikai fogalom magyarázatánál pedig a margón irodalmi példát tüntetett fel Arany. A tankönyv 14. oldalán a szenves fogalmának meghatározása áll: „A szenves a szellemi nagyszerűvel rokon, minthogy abban a lelki erő nagy mértékben nyilatkozik.” A szövegrészről Aranynak Szophoklész-sorok jutnak eszébe:

„Kreon (Electrab[an]) kétségbeesve mondja + / Elő szolgák, vigyetek el engem láb alól / a ki [betoldva: már] semmi egyéb nem vagyok, mint sem[mi]”.

A cím téves, nem az Elektráról, hanem az Antigoné zárójelenetéről van szó (az 1321. sor s a következők). Trencsényi-Waldapfel Imre fordításában: „Fogjatok gyorsan, szolgák, s vigyetek, / Ki semmibb lettem a semminél”; Mészöly Dezső fordításában: „Ide, szolgáim! / Jaj, fogjatok – és vigyetek gyorsan! Hordjátok el azt, / ki a semminél semmibb!” Az Antigonénak 1847-ben a Kisfaludy Társaság Hellen Könyvtár sorozatában jelent meg magyar fordítása, és Szűcs Dániel átültetésében a jelzett sorok itt így hangzanak: „Föl szolgák! szolgák föl tehát, / Vezessetek gyorsan, tüstént vezessetek! / Mert nem vagyok több már a semminél.” (Szophoklész 1847).

Arany láthatóan nem innen idéz, hanem valószínűleg görögből fordít, és az „agete m' ekpodôn” („vigyetek engem láb alól”) szerkezetet szó szerint adja vissza. A fordítás folyamatára utal a javítás, betoldás is a kézírásban. A szöveghely érdekessége, hogy az eredeti görög szerkezetekre Arany pontosan emlékszik, miközben a címet eltéveszti.

(Kölcsey)

A második példa szövegösszeolvadásról szól. A Magyar Nyelvőr 1875-ös évfolyamában jelent meg Simonyi Zsigmond szóösszetételekről szóló tanulmányának II. és III. fejezete (Simonyi 1875). A 152. oldalon Aranytól idézi a „borág” szót, s Arany a cikket olvasva széljegyzetben a következő megjegyzést fűzi hozzá: „Ezt Kölcseynél láttam először.” (Voinovich 1917.)

A kifejezés valójában Kazinczytól, a Sonett' Múzája c. versből származik, s őt idézve kerül be a Mondolatba is: „Borága: szőlővessző” (KazLev XVI; KazLev XVII; Mondolat 1813; Büky 1985–1986). Az új szó hamar elterjedt, Vörösmarty többször használja, de megtalálható Tompa, Petőfi (Félre mostan... 1845), Czuczor Gergely, Jókai műveiben, sőt Aranynál is, Az új görög dalnok című Byron-fordítás 9. versszakában, 1859-ben: „Vért néked ontson a borág”. Ezt idézi tőle Simonyi.

Arany tehát – önmagát is beleértve – bárkinél találkozhatott a kifejezéssel, csak éppen Kölcseynél nem, akinek egyetlen művében sem fordul elő. A tévedés oka két szöveg hasonlósága lehetett. A Sonett' Múzájának megfelelő sorai:

Borág köríti mostan homlokom';
Ott, hol Tokaj nyujt nektárt Istenének,
Víg szárnyakon kél a nem hallott ének.

A szonett első változatában a borág kifejezés helyett szőlő állt, Kazinczy 1811-ben cserélte le az újonnan alkotott kifejezéssel. A vers így jelent meg 1823-ban a Hébe című zsebkönyv 28. oldalán (Gergye 1998). Ugyanebben az évben keletkezett Kölcsey két verse: a Ki búban űl... és a Hymnus, a' Magyar nép' zivataros századaibol. Kölcsey mindkét költeményében – talán éppen Kazinczy ellenében – a szőlővessző összetételt alkalmazza, s a következő évben, a Vigasztalás című versében is a szőlőág szó található. A Hymnus két verssorának és Kazinczy idézett helyének motivikus rokonsága viszont szembeötlő:

Érttünk Kunság' mezejin
Ért kalászt lengettél,
Tokaj' szőlővesszejin
Nektárt csepegtettél. (Kölcsey 2001)

Arany emlékezetében a két szöveghely keveredhetett össze, bár gondolni kell arra is, hogy a Nyelvőrbeli széljegyzetek csak Voinovich átiratában maradtak fenn, s esetleg az ő olvasata vagy átirata volt téves.

2. Játék, versengés (aemulatio), emlékállítás – Arany János és Petőfi [2]

Arany 1850 előtti kisebb költészete Petőfi vonzáskörében jött létre. Első, saját nevén megjelent kisebb verse, a Válasz Petőfinek 1847. február 11-én keletkezett, s az Életképekben közölte május 8-án. Vitája is támadt belőle Vahot Imrével, hiszen ez év márciusában szerződött a Pesti Divatlap kizárólagos munkatársaként. Összesen hat költeménye jelent itt meg: A varró leányok (Lakodalom jő címmel), A méh románca (A méh boszúja címmel), az Aranyaimhoz, A szegény jobbágy, a Szőke Panni és A rab gólya, az elbeszélő költemények közül a Rózsa és Ibolya, és a Szent László füve.

Időközben Petőfi a leveleiben és kétszeri szalontai látogatása során (1847. június 1–10. és november eleje, Júliával együtt) arra ösztönzi Aranyt, ne újítsa meg a szerződését Vahottal, hanem lépjen át az Életképekbe Jókaihoz, s legfeljebb még a győri Hazánk című lapba adjon verset. Ő szervezi meg 1848-ban azt is, hogy Arany – legalább név szerint – a Nép barátja szerkesztőjévé váljon. Arany a szerződéscsere során Petőfivel azonos publikációs térbe kerül, s gyakran szerepelnek az Életképekben egymást váltva, vagy egymás mellett a verseik. Példaképpen álljanak itt az 1848-as év első számai: Petőfitől az 1. számban jön a Kard és láncz; a 2. számban, január 9-én Aranytól a Cz... sírja, Petőfitől a Bolond Istók első része; a 3. számban, január 16-án Petőfitől a Bolond Istók II. része; a 4. számban, január 23-án Aranytól Mutatvány a Toldi estéjéből, a II. énekből; az 5. számban, január 30-án Petőfitől A puszta, télen; a 9. számban, február 27-én Aranytól a Télben című vers; március 12-én, a 11. számban Aranytól Az Alföld népéhez; március 19-én Petőfitől a Beaurepaire, Aranytól pedig közvetlenül utána A tudós macskája; április 23-án, a 18. számban Petőfitől A feleségem és kardom, Aranytól a Petőfi-vers után a Magyar nemzetőr dala.

Ez a tény és a Petőfi-levelekben megfogalmazódó baráti, tréfás, játékos biztatások önmagukban is ösztönző tényezőként hatnak Aranyra, akinél ez idő tájt is fellép egyfajta alkotói, útkereső válság. Petőfi legalábbis erre reagál, amikor tréfásan válaszol Arany soraira: „Mi a mennydörgő mennykő jutott eszedbe, azt mondanod, hogy Toldi estéje utósó munkád? öcsém, a te fejedben még igen sok van, és ha magad szép szerével mind azt ki nem bocsátod, majd kiverem én, ne félj, akár bunkós bottal akár kalapáccsal, a mit választasz” (1848. ápr. 18.).

A közös mediális tér mellett ugyancsak alkotásra indító tényezőnek számítanak Petőfi témái, műfajai és poétikai eszközei: Arany több versében Petőfi-szövegek párdarabjait alkotja meg s így különös, többszörös referenciájú művek jönnek létre: az első szintű referencia szöveg és szöveg, a második szintű kapcsolat pedig a két szöveg és a mögötte lévő közvetlen élmény, közös alkotás, játékos versengés léthelyzete között valósul meg. A gólya című önmetaforikus verset például Petőfi Nagyszalontán írta, 1847. június 1-je és 10-e között, amikor Aranyéknál tartózkodott. Arany versét, A rab gólyát néhány hónappal később, 1847. október 12-én hozta a Pesti Divatlap. Petőfi 1847 decemberében írja a Czakó temetésén című versét, Arany költeménye, a Cz[akó] sírja pedig az Életképek 1848/2. számában, január 9-én jelenik meg. A mű Petőfi gondolatának kiemelése és kifejtése a gyűlölség és részvét ellentétéről. Petőfi dalban békíti össze az ellentétet, Arany ironikus művet ír ugyanerre a témára.[3]

A szabadságharc után ezt az élő, közvetlen, dialogikus alkotói kapcsolatot az emlékállítás, megemlékezés, megidézés gesztusai váltják fel. Arany 1856-os Kisebb költeményeinek egyik legerőteljesebb narratív vonulatát alkotja az eltűnt Petőfihez fűződő barátság története, de a későbbi évtizedekben is számos költeményében jelenik meg expliciten vagy látensen Petőfi alakja és költészete. Még az Őszikék ciklusának egyik rétege is Petőfi Felhők-sorozatához kapcsolódik (Hász-Fehér 2009).

Az idézet és az intarzia szerepe

Az Arany-költészet legsokrétűbb kapcsolathálója Petőfi lírájához kötődik, a szövegkapcsolásos technikát azonban nem a Petőfivel való alkotói közösség során fedezte fel Arany: a Toldi megírása során kezdte működtetni, s az epikai műfajokra vonatkozóan ebből alkotta meg később az epikai hitel elméletét. Elméleti vonatkozású megjegyzései, önjellemzései e téren a tárgyiasításról és a már meglévőnek az újraalkotásáról – vagy fordítva – saját szövegének a már meglévőre való leképzéséről szólnak. A „már meglévőt” – különösen az elbeszélő költészet esetében – egyfajta közös tudásként, mentális tartalomként definiálja:

„Nem tudom, benn van-e az aesthetica szótárában e terminus: 'eposzi hitel', de én annyira érzem ennek hatalmát, hogy történeti, vagy mondai alap nélkül nem vagyok képes alakítani; talán nincs inventiom, phantásiám: elég az hozzá, hogy nekem, ha építeni akarok, tégla kell és mész...” (Arany 1854)

– írja Gyulai Pálnak 1854 elején, majd 1855-ben megismétli:

„Legfőbb akadály, mi e tekintetben rám sulyosul, az, hogy a Toldi monda a más két darabban már szinte ki van merítve – én pedig az eposzt mondára, a nép tudalmában is élő mondára szeretem alapitni, a légből kapott eposzok iránt ellenszenvvel viseltetem, hiányozván azokból az, mit én eposzi hitelnek nevezek.” (Arany 1855)

Egy későbbi, befejezetlen és publikálatlan bírálatában így folytatja a gondolatmenetet:

„A monda évszázadok során históriai meggyőződéssé, nemzeti hitté változott: innen az eposz roppant hatása...”; „megkülönböztetem az eposzi hitelt, mely nem törődik azzal, megtörtént-e a dolog, de igen, hogy él-e az a nemzet a nép tudalmában, emlékei- s hitében...” (Arany 1968)

Az eposzi hitel elméletének értelmezése hosszú pályát futott be az Arany-recepcióban. Legutóbb S. Varga Pál nagyszabású monográfiájában fenomenológiai alapokról, a „kollektív megelőzöttség” és a „hagyományközösségi paradigma” fogalmi rendszerén belül, a 18–19. század magyar irodalmi programjainak kontextusában, elsősorban a szóbeliség közegéhez kapcsolja Arany fejtegetéseit. A hagyományközösségi paradigma kánonjának tárgyalásakor elemzi ugyan az ún. „félöntudatlan”, naiv, szekundér irodalmi hagyomány szerepét a folytonosság megőrzésében, ám úgy látja, Arany gondolkodásában „a legjobb eredmény mégiscsak a népköltészeti kiindulástól várható” (S. Varga 2005).

Az alkotáslélektani és esztétikatörténeti aspektusokat érvényesítő Dávidházi Péter ezzel szemben monográfijának fejezetcímében („Mint pap a textust...”) is kiemeli Arany ez irányú fejtegetéseinek másik fontos elemét: a hagyomány szövegszerűségét, vagyis azt a tényt, hogy a mondavilág többnyire már csak írásos formában férhető hozzá (Dávidházi 1992). A Gyulai Pálnak szóló 1854-es levélben ugyanis Arany nem csak mondai alapról beszél, hanem textusról is, melyet készülő művében mottóként illeszthet a fejezetek fölé:

„Ezért pihen olly hosszasan Toldi II; Illosvai magamra hagyott, s én egyik légvárat a másik fölé rakom, de egyikkel sem vagyok megelégedve, mert nem bigyeszthetek mottót a szakaszok fölibe, mint pap a textust, mintha mondanám: »higyetek, ne nekem, hanem az írásnak; mert meg van irva anno ez s ez, hogy »bika rugaszkodik etc.«”

Hasonlatról lévén szó, Arany szavai természetesen nem értelmezhetők szó szerint, s Dávidházi Péter fel is hívja rá a figyelmet, hogy a levélrészben emlegetett metafora „ellenáll az egysíkú értelmezésnek”: lélektani indítékok, erkölcsi megfontolás, esztétikai meggyőződés és világnézeti elkötelezettség egyaránt látható mögötte. Ilosvai műve azonban nemcsak metaforikus értelemben vett textusként, hanem írott szövegszerűségében is érdekelte Aranyt. Intarziák találhatók belőle az egész Toldiban, többek között az előhang 2. versszakának végén: „És, kit a csizmáján viselt sarkantyúját”; az 1. ének, 3. vsz., utolsó sorában: „Ütve 'általútnál' egy csekélyebb halomba”; a 3. ének, 1. vsz., 4. sorában: „Vitéz ő szolgái rudat hánynak vala” stb.

Ha Arany csak a szóbeli hagyományt tartotta volna szem előtt, arra elegendő lett volna a mottó vagy a lábjegyzetes hivatkozás, esetleg előszó a műhöz. A beidézés technikájának poétikai szerepe van. Megnyitja a szövegteret a XVI. századi mű és szerzője felé, átemeli őket a saját munkájába, olykor hagyja Ilosvait „szóhoz jutni”, máskor pedig éppen a közös alkotást, „együttmondást” hangsúlyozza, mint például a 4. ének, 2. vsz., 5–6. sorában: „Bujdosik az 'éren', bujdosik a 'nádon', / Nincs, hová lehajtsa fejét a világon”. Az első sort itt felváltva adja a modern szerző és a régi énekes. Ily módon a narrátor részese lesz a Tinódi idejében még elérhető szóbeli kultúrának, másfelől azonban egy 16. század óta folyamatosan létező írásos szöveghagyománynak is, melybe beletartoznak mindazok, akik Ilosvaiból merítve foglalkoztak a témával (Dugonics András, Vörösmarty Mihály, Czuczor Gergely stb.).

Arany szövegében ugyanis nem csak Ilosvai van jelen, hanem Vörösmarty műve is felsejlik, többek között a cseh bajnokkal vívott viadal egy mozzanatában. Ilosvainál például nem kap erősebb hangsúlyt, hogy Toldi milyen módon szabadul meg a harc előtt az egyik csónaktól: „Ottan ő csolnokját vízen elbocsátá; / Az cseh vitéz kérdi: mi légyen annak oka?” Vörösmarty Toldijában (1829) módosul a kép, Toldi úgy belerúg a csónakba, hogy az visszarepül a révbe: „Parton kiköt a cseh; de rúgja legott / Víz mélyibe Toldi a lebke hajót; / S habháton a sajka megy úrtalanúl, / Míg vissza erővel a révbe nyomúl”. A jelenet, bár jegyzetben azt írja alá, hogy szájhagyományból ered, ugyanígy szerepel Aranynál: „Ott Miklós, mihelyest partot ért a lába, / Csónakát berúgta a széles Dunába: / Mintha korcsolyázna, futott az a habon, / Partba vágta orrát a pesti oldalon.”

Mindez azonban csak a szövegszerű idézeteket érinti. Szörényi László ír arról, hogy allúziós rétegeiben és műfaji (architextuális) szinten hány féle kapcsolódási iránya létezik még a Toldinak: a lovageposzok struktúrája éppúgy felismerhető benne, mint a vergiliusi eposz cselekményszerkezete, s homéroszi utalásokat éppúgy felfedez itt az olvasó, mint a Zalán futásából átemelt megoldásokat (Szörényi 1989).

Ugyanez a technika látható korai elbeszélő kiskölteményében, a Szőke Panniban. Miközben a műfaji modellt Erdélyi János népdalgyűjteményéből veszi, motivikusan Czuczor Gergely Egy falusi kisleány Pesten című költeményéhez kapcsolódik, melyről ekkortájt írja Szilágyi Istvánnak, hogy a négy éves Juliska szavalgatja fejből (Arany 1845).

A Petőfihez fűződő újdonságot az jelenti, hogy Arany az epikában kidolgozott alkotói módszert a líra műnemében is alkalmazni kezdi.

3. Az eredetiség kérdése – A Kisebb Költemények fogadtatása

Az 1856-os Kisebb Költemények fogadtatása részleges volt. A gyűjtemény három neves bírálója, Erdélyi János, Greguss Ágost és Salamon Ferenc egyhangúan az epikus Aranyt méltányolta, reflexivitását, tárgyiasságát, epikus alkatát emelték ki (Erdélyi 1856; Greguss 1856; Salamon 1856; Milbacher 2002). A líra és az „alanyiság” fogalmát különválasztják egymástól, ennek köszönhetően Erdélyi János például azt is tagadja, hogy a líra egyáltalán jelen lenne Aranynál:

„[...] Arany, még kisebb költeményeiben sem tulajdonképpen lantos költő, hanem folyvást elbeszélő, olykor elmélkedő, mindig meggondoló. Valóban nem tudnám kimutatni, ha írt-e Arany szoros értelemben vehető lantos verset, melyre oly könnyedén szállna reá a zenei elem, mint Petőfi és a mindkettejüknél pongyolábban szerkesztő Tompa dalaira. Ez a könnyed könnyűség nincs meg Aranyban.” (Erdélyi 1986, 494.)

A három kritikus egybehangzóan, bár ellentmondásosan nyilatkozik Arany népiességének és az irodalmi hagyományhoz való viszonyának kérdésében is. Erdélyi János pontosan észleli, hogy Arany művészete irodalmi tanulmányokra épül, hogy munkássága költői hagyományok folytatója és kiteljesítője. Észrevételei igazolják a jelen tanulmány feltételezését, hogy e költészet referencialitása az irodalomban van, hogy a versek más szövegekre képződnek le, s hogy Arany ihlete is szöveghagyományból ered. Érvényesnek tekinti Erdélyi János e sajátosságot a műformák tekintetében is. Úgy látja, Arany versformái mindenütt eredetiek, együtt képződnek a tartalommal, és mindig egy vagy több létező költői hagyományhoz kapcsolódnak, de mindig eljárásokat vesz át, nem pedig kész formákat. Annál meglepőbb, hogy gondolatmenetének végén Erdélyi irányt vált, s a „hagyomány” értelmezésekor kizárólag a népköltészetet említi, egyetlen világirodalmi vagy hazai szerzőt, vonulatot sem nevezve meg. Ily módon Arany egész költészetét a népiesség körében helyezi el:

„Ilyen nyomokat mutatott ki az ítészet Berzsenyiben Horác, Garaynál Uhland, Petőfinél Heine s Béranger után és szerint. Aranynál hasonlóan vehető ki a népi hangütés, a honi mozam (ritmus). [...] És bár ez oldalról Arany is utánzó, de önnépének utánzója.” (Erdélyi 1986, 498.)

Greguss Ágost is népies költőnek, de az „öntudatos”, művelt, esztétikailag elfogadható népiesség képviselőjének tekinti Aranyt, akinél főképpen az alföldi nép szelleme észlelhető. Egyedül Salamon Ferenc tér ki rá, hogy Arany egyes verseiben világirodalmi mintákat kell keresni, a Katalinnal kapcsolatban például megemlíti Byron hatását. Arany és Petőfi népiességét ugyanakkor élesen megkülönbözteti egymástól. Arany költészete nyelvében, ritmusában szerinte is erőteljesen támaszkodik a népköltészeti mintákra és a népnyelvre, átvesz belőle elemeket, ritkább fordulatokat, szemléletmódot, ritmusképletet, de költői eljárásai, lírai és epikus műfajai mögött írott irodalmi mintákat, nem pedig népdalokat, népi alkotásokat kell keresni.

Egybecseng Arany kötetének fogadtatása abban is, hogy egyik bíráló sem vesz tudomást a szövegeknek a szabadságharc idejéhez és Petőfihez kötődő dimenziójáról. A reflexivitás („szemlélkezés”) mint alaptulajdonság Greguss Ágost szerint erősen körülhatárolja a költői világot, mely elsősorban a baráti, családi és természeti környezetre terjed ki, és látványos visszahúzódást jelent a nyilvánosság, a közélet és a politikum szférájától. Észrevételét azonban csak néhány versre alapozza, cím szerint pedig csak a Családi kört említi. Erdélyi János is elhallgatja a történeti körülményekre utaló szövegeket. Gregussnál és nála így a hasonlítási alapot a reformkor költészete jelenti. Úgy látják, Arany a szónokiasság, a retorizáltság kiiktatásával különbözik Vörösmarty, Berzsenyi és a Kisfaludyak költészetétől.

Aranyt leginkább Erdélyi János szempontrendszere sértette. A bírálatra reagáló magánlevelében méltányolja ugyan az elemző olvasásra való hajlandóságot, azonban éppen az olvasás jellegében való csalódottságát fejezi ki. Erdélyitől művelt, értő és érzékeny bírálatot várt volna, ehelyett szándékos elhallgatások, tévedések sorozatát fedezi fel nála. „Kegyetlenül félre vagyok értve” – írja, utalva rá, hogy a kritikának kötelessége figyelembe venni a szerzői szándékot és akaratot a szövegekben és a kötetben egyaránt. Pontról pontra hárítja el költői alkatának, műfaji, poétikai, verstani törekvéseinek jellemzését, végül magát a kritikai megítélést (Arany 1856).

Tiltakozik költészetének a népiesség felőli értelmezése ellen, és a világirodalmi mintákra hívja fel a figyelmet:

„Mingyárt a versformákra nézve szerencsétlenségem az, hogy némelyek, ha magyar rhythmust használok is, jambust, trochaeust etc. keresnek, s nem találván, rám kiáltják a formátlanság vádját; mások minden versemben magyar idomokat vélnek találni, péld. Greguss csodálkozva veszi észre, hogy még jambus sorok is akadnak verseim közt [...] Katalint különösen Byron beszélyei után képeztem, az egészet inkább forma-gyakorlat végett, mint költői czélból, s alkalmat rá adott az, mert olvastam valahol Byronnál, hogy e 8 syllabás forma ellen panaszkodik s benne mozogni nem tartja könnyűnek. Ha ő, a rímgazdag s egytagú szókkal bővelkedő angol nyelvben bajosnak találta a formát: én meg akarám kisérteni a rimszegény, s hosszu szavakból nehézkes magyar nyelven, miután nagyobb ily nemű költeményt, rim s mértékben kivíve, nálunk még nem ismertem. Ennyi az egész.”

A Katalinban s más jambusi lejtésű verseiben tehát a formakísérletet is látni kell és azt a mintát, amelyet a hazai költészetben meghonosítani, vagy legalább kipróbálni igyekezett. A sorokra egyébként hazai példát is hoz Vörösmarty szózatából, ahol a cezúra a 4. szótag után esik (Hazádnak ren / dületlenűl), a német és angol költészetben pedig a 4. vagy 5. szótag után helyezkedik el. Verseinek nagy része így nem népies, ütemhangsúlyos ritmust követ, hanem irodalmi példákat. A Katalin említett sorai nem hibásak, mert nem is középmetszet szerint tagolódnak:

S a völgyben ott // hol Vág folyam } 4 után
Örűlt kaczajjal // elrohan – } 5 után
Dörgésöket // fel és alá, } 4 után
Mint könnyü labdát // vagdalá. } 5 után.

Az áthajlások (enjambement) tekintetében azonban éppenséggel a népköltészetre hivatkozik Arany, innen hoz példát a névelő elszakítására:

„»Menjen ki a // nagy erdőre« (Népd.) helyes rhythmust ad; csaknem helyesbbet, mintha az a is caesura után esnék. Miért? Mert így a hangsuly mindenik szakasznak épen első szótagjára esik: »Menjen ki a nagy erdőre.«”

Volt Erdélyi János bírálatának egy olyan mondata, amelyre válaszlevelében külön nem reflektál Arany, de egész további értekező munkássága azt mutatja, mélyen elgondolkodtatta a kérdés. „És bár ez oldalról Arany is utánzó, de önnépének utánzója” – írja Erdélyi János, a népköltészetet olyan saját nemzeti kulturális hagyományként értelmezve, melynek utánzója maga is ennek a kollektív eredetiségfogalomnak a részesévé válik. Aranyt két szempontból is foglalkoztathatta a mondat. Nemcsak azért, mert költészetével kapcsolatban Erdélyi elsődlegessé tette a szóbeli hagyományt és elmellőzte az írott irodalmi kötődéseket, hanem azért is, mert egy beszűkült romantikus eredetiségfogalom nevében olyan klasszikus szövegjátékok, retorikai, poétikai eljárások legitimitását vitatta, mint az imitáció, aemulatio, allúzió, idézés stb.

Talán éppen e mondat hatására, Arany újra előveszi Zrínyi-tanulmányait. Míg 1854 táján Zrínyi munkáját még ő maga is „merő utánzatnak” tekintette, 1857 tavaszától egyre inkább a Vergiliustól, Tassótól s más szerzőktől eredő átvételek változatai, poétikai lehetőségei, elméleti vonatkozásai iránt érdeklődik. Akadémiai székfoglalójának idejére átértékeli az „eredetiség” fogalmát, és a szövegkapcsolódásokat a legmagasabb rendű poétikai eljárások közé emeli, melybe a „reminiscentia, szeszély, talán némi verseny” immár éppúgy beletartoznak, mint Tasso „öntudatos átvátelei”. Zrínyi és Tasso azt mutatja meg Arany szerint, hogy „a szépet, ha idegen is, szabad sajátunkká tenni, csakhogy szerkezetünkbe erőltetés nélkül beilljék, csakhogy széptani becsét emelje” (Arany 1859–1860). Az eredetiség Arany értelmezése szerint – mint arra Dávidházi Péter is rámutat – nem az átvételek hiányában, hanem azok eredeti alkalmazásában rejlik (Dávidházi 1992, 83).

A poétikai eszközként definiált átvétel fényében válik értelmezhetővé az epigonizmus is. Szatirikus formában Arany már a Vojtina-levelekben összegezte a dilettantizmus és az epigonizmus főbb ismérveit, 1858. július 3-án a Tompa Mihálynak írott levélben szentel bekezdést a kérdésnek, s majd az 1860-as évek elején, az Irányok című tanulmányában foglalja össze az utánzás és eredetiség alkotáslélektani, irodalomszociológiai és esztétikai szempontjait (Arany 1861; Arany 1862).

A három szövegben ugyanazon ismérvek vonatkoznak az epigonizmusra: egyetlen követett minta („petőfieskedés”); azonosulás, a különbségek helyett a hasonlóság hangsúlyozása (imitáció helyett másolatkészítés); önismétlés; az utánzók csoportjába való beolvadás („egyik szakasztott olyan, mint a másik”); a tanítványi szerep, a tanulás fázisának és az önálló poétikai eszköztár kialakításának elutasítása („mindazon utánzati phasison” át nem vergődnek, melyek révén tanítványból önálló utat járó mesterré válnak). Az epigonizmust és az imitációt tehát az esztétikai érték, az alkotói tudatosság, az önismeret, valamint a különbség és önállóság foka választja el egymástól. A gondolatmenet egyébként szorosan követi Quintilianus X. könyvének második, Az utánzás című fejezetét és Horatius Pisókhoz írt episztoláját (Quintilianus 1921; Horatius 1961; Homscheid 2007).

A rejtőzködő imitáció

A szövegköziségnek Arany olykor a rejtett, disszimulatív változtatát alkalmazta (Kiss Farkas 2009–2012; Pigman 1980). Tanulságos e tekintetben, amit a Rozgonyiné kapcsán a balladaműfaj mintájáról ír Pákh Albertnek 1853. február 6-án (AJÖM XVI, 168–170):

„Azt azonban nehezen hinnéd, hogy ez egyszerű népies jószág épen a külföld tanulmányozásának eredménye, s előképe ama scot balladákban van meg, a mellyek ezerszerte inkább balladák, mint azon ach-os és oh-os história, mit azokból később a németek gyártottak. Ha ez utóbbit veszem mintáúl, a tudós A. B. C.-nek bizonyosan semmi panasza nincs, kivált ha meg van benne a lovagvár, a szőkehaju kékszemű hölgy, a holdvilág etc. épen mint a Bajza korában. De én vandali módon jártam el az utánzásban: nem csak az Arthus király, Sir Patrick etc. neveket változtattam meg, nem csak a szépen sántitó trochaeusokat cseréltem fel a kevésbbé művészi népdalformával, nem csak a mese helyen egészen újat költöttem: de ezenfelül a scot élet helyén magyar életet mertem vázolni; utánozva egyedűl a ballada menetelét, ezt is csupán azért, mert népdalaink s egy-két igazán a néptől eredt balladáink folyamával bámulatosan megegyez; de persze a költeményből semmi illyes ki nem látszik, semmi, de semmi studium belőle ki nem rí, épen olly kevéssé, mint Toldiból a Frithiof-rege, vagy a Nibelungen, vagy (nevess nem bánom) ... Homér!”

Az eredeti szöveg, mire a felsorolt transzformációkon átesik, lényegében már a Genette-i értelemben vett archetípus kategórájába kerül, az új költemény pedig a magyar költészetbe szervesen beolvasztott műformává válik. Maga a kulturális minta is újdonságnak számít. A német szentimentális költészet hatásának háttérbe szorításáról és az angol irodalmi tájékozódásról már az 1820-as években viták zajlottak, majd az 1840-es évek második felében, a Magyar Szépirodalmi Szemle elméleti írásaiban újra előtérbe került a kérdés (Korompay H. 1998). A helyszín és a szereplők magyarítása, a ritmus lecserélése, a cselekmény újraalkotása után végül egyedül a ballada szerkezete, vagy inkább cselekményvezetése maradt az utánzás tárgya, s az is a magyar népköltészettel való hasonlósága okán.

Hasonló önállósággal ülteti át Arany – csak néhány példát említve – a byroni beszédmódot a Bolond Istókban és a képi ábrázolás lehetőségeit a Katalinban; a horatiusi episztola műfaját a Vojtina-darabokban, a népköltészeti mintát a A varró leányokban és a Szőke Panniban.

A szövegköziség mint rejtjelezés

A szándékolt szövegkapcsolat csak a felfedezése révén tud jelentést létrehozni. A Bulcsú Károly költeményeiről írt bírálatában Arany külön bekezdésben emlékezik az 1850-es évek tiltott, rejtett beszédmódjára, mely esztétikai szempontból mégsem volt terméketlen, hiszen a „lepel némileg szebbé tette a gondolatot” (AJÖM XI, 107). A „hangfogóba” szorított kifejezés szükséges, természetes eszközeként kerül itt szóba az allegorikus és az utalásos technika, melyet Arany is gyakran alkalmazott a történeti kontextus elhallgatásos elmondására.

Motivikus szinten beemelt szöveg például a „testhalom” kifejezés a Tájkép című 1853-as versben. A kifejezés önidézés, előfordul 1848-ban Az Alföld népéhez című költeményében, melynek puszta újraközlése az 1856-os Kisebb Költeményekben áthallásos értelmet nyer. Megtalálható ugyanakkor a motívum Kisfaludy Károlynál Az élet korai és a Mohács című darabokban. Ha Az Alföld népéhez esetében egy viszonylag gyakori népi elnevezésre gyanakodhatunk is, a Tájképben hasonló módon találkozunk az összetétellel, mint Kisfaludynál: a pásztor nem tudja, hogy a nyáját egykori csatatéren legelteti. A két Kisfaludy-művet Toldy Ferenc is közli 1828-as költészeti kézikönyvében, a Handbuchban, s e szövegggyűjteményt Arany 1851-ben kölcsönözte a nagykőrösi gimnázium könyvtárából (Toldy 1828; AJÖM XIII).

Nincs is más hegyetek, mint sok oly testhalom,
Melyben egy egész had eltemetve vagyon

Arany János: Az Alföld népéhez 1848

Ugaron a bojtár legelteti nyáját,
S dombtetőn ríkatja gyenge furulyáját,
Maga pedig hozzá keservesen mormol:
Nem tudja, mi leli odafent az ormon.

Nem tudja, hogy a hely, hová lábát teszi,
Hány derék vitéznek csontjait fedezi;
Nem tudja, hogy emlék minden legkisebb hely:
Hogy a Haza teste mindenütt egy sebhely...

Nyugodj, vén dalia! becsülettel nyugszol. –
Én pedig kijártam, és én ültem sokszor
A kis domb süvegjén, ott az ér-oldalon,
Melynek neve ma is, mint régen, Testhalom.

Arany János: Tájkép, 1853

Nem csügged, s honvéd tisztét teljesíti
Míg győz, vagy testhalmok közt sírt talál

Kisfaludy Károly: Az élet korai

Hősvértől pirosult gyásztér, sóhajtva köszöntlek,
Nemzeti nagylétünk nagy temetője, Mohács!
Hollószárnyaival lebegett a zordon Enyészet,
S pusztitó erejét rád viharozta dühe [...]

Ámde hol olyan erős, kit meg nem dönt sok ezer kar?
Testhalmok közepett küzd, noha élte szakad.
[...]

Hantra dül a' pásztor, s fütyörészve legelteti nyáját,
És nem tudja kinek hős pora nyúgszik alatt;
Titkon még is eped, szomorú dalt zengedez ajka:
A hősárnyékok csendesen íhletik őt.

Kisfaludy Károly: Mohács

Kisfaludy Károly Mohács című verséből a „hollószárny” kifejezés is átkerül A lejtőn című költemény (1857) első, 1852-es változatába, a Halottak ünnepébe. Az első strófa mindkét esetben csaknem azonos: „Kél az este – hollószárnya / Megrezzenti ablakom...” (AJÖM I. 507). A Kisfaludy-motívumok megidézése kitágítja Arany verseinek jelentéstartományát, és a nagy nemzeti veszteségeket évszázadokon át szimbolizáló Mohács-témakörhöz köti őket.

Az Arany-versek a Handbuch más szövegeiből is tartalmaznak néhány képet, kifejezést. A Letészem a lantot utolsó versszakának sora: „Egy percig éli túl virága” Kölcsey Vanitatum Vanitasával rokon:

„Vársz hírt 's halhatatlanságot?
Illat az, melly tölt virágot,
És a rózsát, ha elhull,
Még egy percczel éli túl” (Toldy 1828, II. 186–188, kiem. H.F.K.)

Kisfaludy Károly Honvágy című versének egyik képe: „Szakaszt is néha kellemes virágot: / Csak félig érez minden boldogságot” (Toldy 1828, II. 208–209) – az 1852-es Visszatekintés gondolatvilágával és egyik képével rokon: „Félve nyúltam egyszer-máskor / Egy rózsát szakasztani: / Késő volt – a rázkodáskor / Mind lehulltak szirmai”.

Az elégikus költészet további szövegösszevetéseit mellőzve végül A nagyidai cigányok egyik rokonszövegéről kell szót ejteni.

A nagyidai cigányok körüli vita másfél évszázada zajlik: a szabadságharc torz, allegorikus képéről, vagy áthallásoktól mentes műről van-e szó. Az értelmezési hagyomány irányait és tanácstalanságát jól jelzi Szilágyi Márton kérdéssorozata 1995-ös tanulmányának végén (Szilágyi 1995–1996). A szabadságharc történetének nem ez az egyetlen humoros vagy szatirikus megjelenítése Aranynál, noha a többi szövegét nem közli. A Furkó Tamás című 1850-es darabot csak 1867-ben, az Összes Költeményeiben teszi közzé, s ugyanitt publikálja az Egynémely nagyocska emberre című versét. Emellett 1850-ben keletkezik a Bolond Istók első, byroni elbeszélőmódot követő éneke. A humor természetére vonatkozó anekdotát Arany először a Petőfinek 1847. szept. 7-én írott levelében foglalja össze:

„Ad vocem sáska. Az a szamár Jókay mind untalan vitzelt rá. Szerintem illyes élczekben nem lehet komikum. Humor talán lehetne, de ne a más, ne a szegény osztály rovására. Ha a humorizáló maga is a sáskák csapása alatt állna, akkor illenék szájába a keserű humor, mint azon szőlős gazdáéba, ki látván hogy szőlőjét a jég ugyancsak veri, felkapott egy dorongot s neki esett ütni vétni[!] a fürtöket; mondván: »Nocsak uram isten! rajta! a mit elkövethetünk rajta ketten! lám én is segítek!« Ez aztán humor, de tenger parton állani, s a vészszel küzdőkre elménczkedni ez olly valami, mire méltán rá illik a guny: »Országomat egy vitzért!«” (AJÖM XV. 141.)

Másodszor Greguss Ágost 1849-es esztétikájában, a Szépészet alapvonalaiban olvasható a történet. Arany széljegyzetként, ceruzával írja oda a humorról szóló fejezet alá: „A humort ez anekdota legtökélyesebben kifejezi: Valakinek szőlőjét a jégeső vervén, felkap egy dorongot s elkezdi azzal leverni a fürtöket, mondván: »No csak uram isten! A mit eltehetünk rajta ketten!«” (Greguss 1849)

Harmadszor a Bolond Istók II. énekében: „A szőlős gazda is, az egyszeri, / Magánkivűl s őrjöngve kacagott fel, / Látván, hogy szőlejét a jég veri, / Dorongot ő is hirtelen kapott fel, / Paskolni kezdé, hullván könnyei: / ’No hát, no!, így kiált, én uram isten! / Csak rajta! hadd lám: mire megyünk ketten!’”(II. ének, 7. vsz., 2–8. AJÖM III. 168.)

Greguss Ágost esztétikájában a humor vegyes kategóriaként tárgyaltatik. A „nevetséges” egyik alfajaként egyszerre mondja szubjektívnak és tárgyiasnak, hangsúlyozza az érzelmi és reflexív elemek vegyülését benne. A vegyülés a megbékélés állapotához vezet, mely által a rút széppé, a nyomasztó tárgy költőivé transzformálódik:

„Az elmés, ki magát sem kiméli vágásaival, gyöngédsége által humorossá válik: az értelmen kivül a kedélynek is eleget tesz. A humorban ennél fogva, mint két alsóbb nem felsőbb egységében, az érzelmesség (mint az önmaga feletti sajnálkozás kifejezője) és értelmesség, az emelés és alázás, az épités és rontás, a becsülés és megvetés, a nevetés és sirás, a végtelenités és megsemmisités feloszlott ellentéteivel találkozunk. [...]” (Greguss 1849, 32–33.)

A 14. oldalon, ahol Arany széljegyzete is olvasható, Greguss lábjegyzetben említi: „Igen jeles humoros költemény – talán az egyetlen a magyar szépirodalomban – Garay Jánostul »a nagyidai vajda«„. Nem tudni, hogy Arany mikor olvasta Greguss 1849-es kiadású munkáját. A Széptani jegyzetekben szövegszerűen is felismerhető a kötet hatása, azonban elképzelhető, hogy korábban, a megjelenés idején, vagy Tisza Domokos tanítása során már forgatta. Filológiailag nem bizonyítható, azonban nincs kizárva, hogy A nagyidai cigányok ötletét éppen innen nyerte, annak ellenére, hogy Voinovich Géza a kritikai kiadás III. kötetének jegyzetanyagában (AJÖM III. 331–336) és Szilágyi Márton idézett tanulmányában (Szilágyi 1995–1996) számos lehetséges forrást, párhuzamot sorol fel. Az a tény, hogy Arany az 1850-es évek elején többször forgatta Budai Ferenc Polgári lexiconát, s innen merítette a Perényi című töredék és a hasonló tárgyú színdarab történetét (AJÖM VI. 230; Budai 1866), nem zárja ki, hogy Garay János művéhez is hozzákapcsolta a Nagyidai cigányokat. A mű főhősének neve – Csóri Ferenc – gyaníthatóvá teszi e kötődést, hiszen Garay hősének neve is Csóri Ferke (Garay 1843).

Az ihlet- és ötletforrások sokrétűsége

Aranyt nemcsak a nagy világirodalmi és hazai költészet ösztönözte, hanem megjelenési helyétől, értékétől függetlenül szinte minden olvasmány betölthette ezt a szerepet. A Vágtat a ló cím Lévay József egyik költeményében fordul elő például 1850-ben, s erről ír is Aranynak ez év május 27-én (AJÖM XV. 276–278). Van egy időben közelebbi szöveg is az 1852-es Arany-költeményhez. Tisza Domokos 1852. június 13-án küldi meg neki az Én és a Pegaz című versét bírálatra (AJÖM XVI. 60), Arany műve pedig egy hétre rá, június 20-án jelent meg a Budapesti Visszhangban.

Időbeli egybeesést mutat Tisza Domokostól az Ott áll a ház és Aranytól Az elhagyott lak is. 1852. május 31-én kapja meg Arany a verset a tanítványától, melyet arra az alkalomra írt, hogy Nagyszalontán megtekintette Aranyék házát (AJÖM XVI. 58, és AJÖM I. 459). Ezen a nyáron Aranyék is két hónapot töltöttek Szalontán és Geszten, s az élményből születő verset 1852. október 31-én közölte ugyancsak a Budapesti Visszhang.

Azonos című szövege is keletkezik Aranynak és Tisza Domokosnak. Gesztről 1852. október 14-én érkezik meg a Vágy című vers, Arany ugyanilyen című művét pedig 1853. május 8-án hirdeti a Divatcsarnok (AJÖM XVI. 105, és AJÖM I. 472).

Arany versíró tevékenységét még a nagykőrösi tanítás is segíti időnként. Természetesen itt sem a szövegek minősége számít, pusztán a tematikus ösztönzés, a kísérletezési kedv feléledése. A tanítványok első generációja közé tartozott például Dúzs Sándor, aki az 1851/52-es tanévben Zách Kláráról nyújtott be prózai dolgozatot. Arany megjegyzést fűz az egyik szóhoz: „»károsult« gyenge kifejezés, mikor valaki erényét, apját, testvérét elveszti” (AJÖM XIII. 123–124). Az aláhúzással kiemelt tanári kommentár a történetbe való beleélésről, egyfajta érzelmi, nyelvi, poétikai eszme megfoganásáról tanúskodik. Voinovich Géza szerint a Zách Klára nótájának kézirata az 1850-es évekből való, keletkezésének időpontja azonban ismeretlen, elképzelhető tehát, hogy a diákdolgozat generálta a szöveget még akkor is, ha közvetlen forrásként Podhradczky József 1838-as Krónikáját, Szalay Magyarország történetének II. kötetét szokta emlegetni a filológia.

Az 1855/56-os tanévben a VI. osztálynak kiadott írásgyakorlatok között szerepelt Szondi története: „Szondi hős halála Drégelnél. Történeti episod, vagy költemény” (AJÖM XIII. 213). A beadott munkák közül Komáromy Lajos és Dömötör János verse maradt fenn (AJÖM XIII. 161, 172–173). Arany első Szondi-fogalmazványai is 1856-ból származnak, a Szondi két apródja alatt pedig 1856. júniusi dátum áll, mintha maga is a diákjaival együtt dolgozott volna.

Érdekes egybeesés, hogy ugyanebben a tanévben, ugyancsak a VI. osztálynak adott feladatok között található e cím is: „Árva ifjú éneke, Lyrai költemény” (AJÖM XIII. 214), miközben Arany verse, az Árva fiú éneke 1855 októberében keletkezett, s december 7-én közölte a Hölgyfutár.

E néhány példát figyelembe véve szövegihletnek is tekinthetők az 1850-es években a Hölgyfutárban megjelent versek a líra ellehetetlenüléséről és a „letészem a lantot” állapotáról, melyekkel kapcsolatban Tarjányi Eszter óvatosan fogalmaz, és csupán a téma közkeletűségére hívja fel a figyelmet (Tarjányi 2004).

4. Az Arany-kiadások közléshagyománya

A szövegkapcsolatok néhány változatát áttekintve felmerül a kérdés, hogy az eddig alkalminak tekintett, más szövegekkel dialogizáló műveket, „forgácsokat”, „mondacsokat”, paródiákat, szatírákat, epigrammákat, képaláírásokat nem kellene-e az életmű belső áramába integrálni, még akkor is, ha Aranynak nem volt már alkalma dönteni megjelenésük felől. Érvként felhozható, hogy az 1867-es kötetéből nem zárta ki az addig elkészült töredékeket, kisebb darabokat. Vannak ezek között nyelvi, irodalmi játékok, indulatos reakciók, bírálatok, széljegyzetekből összeálló verses összefoglalók éppúgy, mint esztétikai, poétikai, olykor filozófiai vagy érzelmi érveket felsorakoztató, ars poetica-szerű darabok.

A Voinovich Géza által különválasztott és a kritikai kiadás VI. kötetében közölt „zsengék, töredékek, rögtönzések” darabjait újabban Szilágyi Márton időrendben, valószínűsített keletkezési idejük alapján beillesztette a többi vers közé (Szilágyi 2003). Filológiai szempontból azonban akkor lehet majd e darabokat megnyugtatóan besorolni és az életmű szerves részeként kezelni, ha szövegkapcsolódásuk típusát és fokát jellemezni, textológiai szempontból pedig kezelni tudja az irodalomtörténet. Voinovich Géza kötetbeosztása arra utal, hogy szerinte az életmű önálló részébe csak a gyenge kapcsolattal rendelkező darabok tartoznak bele, vagyis azok, amelyek nem alkotnak a referenciális szöveggel elválaszthatatlanul szoros egységet. Vannak azonban olyan művei is Aranynak, amelyek ikerszövegként jöttek létre, vagyis erősen ráfonódnak más szövegre, olykor (arc)képre. Szilágyi Márton eljárása ezért elgondolkodtató: be lehet-e az ilyen jellegű darabokat maradéktalanul illeszteni a „nagy életműbe” a párdarab puszta törlésével? Teljes-e az Arcom vonásit... kezdetű négysoros, ha elmarad mellőle a Petőfi-rajzolta arckép? Hogyan működik a Tölgyek alatt című darab, ha nem áll mellette a Sárváry Antal által küldött verses levél?

Az Arany-korpusz egy része feltehetően mindaddig periférián fog maradni, akár bekerülnek az időrendi szerkezetbe, akár nem, amíg az irodalomtörténet elméletben és gyakorlatban nem vet számot azzal, hogy Arany versei többségükben transztextuális jellegűek. Jegyzetanyaggal jelezni, valamelyest pótolni lehet a hiányzó kontextust, de elhagyásukkal éppen az Arany-költészet szövegközi dinamikája tűnik el.

Jegyzetek

«[1] Az elemzés során helyenként használjuk ugyan Gérard Genette transztextualitás-elméletének terminusait, de a klasszikus retorika néhány fogalmával nehezen lenne egyeztethető a rendszer következetes alkalmazása.

«[2] A fejezetet csak főbb gondolatmenetében és a szükséges mértékben építem be e tanulmányba. Arany és Petőfi költészetének szövegkapcsolatairól részletesen és bőséges példatárral ld.: Hász-Fehér 2010.

«[3] Szilágyi István elégiának mondja, Arany pedig Juvenál-szatírának (Szilágyi 1848; Arany 1848).

Felhasznált irodalom

AJÖM I. Arany János Összes Művei I. Kisebb költemények. S. a. r. Voinovich Géza, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1951.

AJÖM III. Arany János Összes Művei III. Elbeszélő költemények. S. a. r. Voinovich Géza, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1952.

AJÖM VI. Arany János Összes Művei, VI. Zsengék, Töredékek, Rögtönzések, S. a. r. Voinovich Géza, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1952. p. 255.

AJÖM VIII. Arany János Összes Művei, VIII. Drámafordítások 2., Arisztophanész: A lovagok. A felhők. A darázsok. A béke. Az acharnabeliek, S. a. r. Kövendi Dénes, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1961. p. 375.

AJÖM X. Arany János Összes Művei X. Prózai művek 1. S. a. r. Keresztury Mária, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1962.

AJÖM XI. Arany János Összes Művei XI. Prózai művek 2. (1860–1882), S. a. r. Németh G. Béla, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1968. p. 904–917, itt: 916.

AJÖM XIII. Arany János Összes Művei XIII. Hivatali iratok 1. Nagyszalonta–Nagykőrös–Budapest (1831—65). S. a. r. Dánielisz Endre, Törös László, Gergely Pál, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1966, p. 231–235, itt: 231.

AJÖM XV. Arany János Összes Művei XV. Levelezés I. Arany János levelezése (1828—1851). S. a. r. Sáfrán Györgyi, Bisztray Gyula, Sándor István, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1975.

AJÖM XVI. Arany János Összes Művei XVI. Levelezés II. Arany János levelezése (1852—1856). S. a. r. Sáfrán Györgyi, Bisztray Gyula, Sándor István, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1982.

Arany János (1888). Arany János Hátrahagyott iratai és levelezése, I–IV. k., Kiad. és bev. Arany László, Budapest, 1888–1889; 1. Hátrahagyott versei, 1888.

Arany János (1880). Aristophanes vigjátékai. Forditotta Arany János. A Magyar Tud. Akadémia által Gr. Karácsonyi jutalommal kitüntetett forditás. Első kötet: A lovagok. – A felhők. – A darázsok. – A béke. Buda-Pest, MDCCCLXXX. Kiadja a Magy. Tud. Akadémia, p. 209. A példány ma a nagyszalontai Arany János Múzeumban található.

Arany János (1845). Arany János Szilágyi Istvának, 1845. aug. 1. AJÖM XV, p. 15.

Arany János (1848). Arany János Szilágyi Istvánnak, 1848. január 27. AJÖM I, p. 413.

Arany János (1854). Arany Gyulai Pálnak, Nagykőrös, 1854. január 21. AJÖM XVI, p. 382–383.

Arany János (1855). Arany Gyulai Pálnak, Nagykőrös, 1855. június 7. AJÖM XVI, p. 564.

Arany János (1856). Arany János Erdélyi Jánosnak, Nagykőrös, 1856. szept. 4. AJÖM XVI, p. 751–757.

Arany János (1859–1860). Zrínyi és Tasso, Budapesti Szemle 1859 (7), XXII–XXIII, p. 177–212.; 1860 (8),  XXIV–XXV, p. 107–143. Ld. még AJÖM X, p. 336, és a jegyzetanyag: p. 615–623.

Arany János (1861). Irányok, Szépirodalmi Figyelő, I/I, 26. sz., 1861. május 1., p. 401–403. AJÖM XI, p. 154–170.

Arany János (1862). Némi párhuzam [az Irányok c. értekezés második része], Szépirodalmi Figyelő, II/II, 11. sz., 1862. július 17., p. 161–165. AJÖM XI, p. 154–170.

Arany János (1968). Dózsa Dániel: Zandirhám, AJÖM XI, p. 11.

Baddeley, Alan D. (2005). Az emberi emlékezet, Ford. Racsmány Mihály, Budapest, Osiris.

Bérczy Károly (1863). A gyógyúlt seb. In Gyulai (szerk.), 1863. p. 408–511., itt: 430.

Budai Ferenc (1866). A mű második kiadása: Budai Ferencz Polgári lexicona, III. rész, Pest, Kiadják Khór és Wein. A Perényi Ferencz és Mihály szócikk, p. 59.

Büky László (1985–1986). Borág, Néprajz- és Nyelvtudományi Közlemények, 1985–1986/XXIX–XXX, p. 62–71.

Dávidházi Péter (1992). „Mint pap a textust”: az eposzi hitel elmélete. In

Dávidházi Péter: Hunyt mesterünk. Arany János kritikusi öröksége, Budapest, Argumentum Kiadó, p. 165–183.

Erdélyi János (1851). Magyar közmondások könyve, A Kisfaludy-Társaság megbizásábul szerkeszti és kiadja Erdélyi János, Nyomatott Kozma Vazulnál, Pesten, p. 349. (Második kiadása 1862-ben jelent meg.)

Erdélyi János (1856). Arany János Kisebb költeményei, Pesti Napló, 1856. aug. 26–29., aug. 31., szept. 2–3. Kötetekben: Erdélyi János: Pályák és pálmák, Budapest, Franklin-Társulat, 1886, p. 355–439; Erdélyi, 1986.

Erdélyi János (1986). Arany János Kisebb költeményei. In Erdélyi János válogatott művei, Vál. jegyz. T. Erdélyi Ilona, Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, (Magyar Remekírók), p. 480–540.

Garay János (1843). A' nagy idai vajda. In Garay János Versei, Pest, A' szerző sajátja, p. 230–234.

Gergye László (1998). Kazinczy Ferenc Összes Költeményei, S. a. r. Gergye László, Budapest, Balassi Kiadó, p. 51, 239–240.

Greguss Ágost (1849). Greguss Ákos: A szépészet alapvonalai, Budapest, Kisfaludy-Társaság, p. 14. Az Arany által széljegyzetelt kötet ma a nagyszalontai Arany János Múzeumban található. A bejegyzéseket az Arany kritikai kiadás készülő kötete közli.

Greguss Ágost (1856). Arany János kisebb költeményei, Pesti Napló, 1856. máj. 31, jún. 4, 10, 15, 22.

Gyulai Pál (szerk.) (1863). Részvét könyve, Szerk. Gyulai Pál, Pest, Kiadja a Magyar Irók Segélyegylete.

Hász-Fehér Katalin (2010). Arany János költészetének dialogikus jellege Tanulmányok, 2010, 43. füzet, Újvidéki Egyetem, BTK, Újvidék, p. 41–61.

Hász-Fehér Katalin (2009. december 2.). Őszikék. Előadás a Szegedi Egyetem Szabadegyetem sorozatában.

Homscheid, Thomas (2007). Interkontextualität, Ein Beitrag zur Literaturtheorie der Neomoderne, Königshausen & Neumann. Különösen a p. 33–52, és az Epigonalität című fejezet, p. 52–78.

Horatius (1961). Ars poetica, Episztolák II. 3., Ford. Muraközy Gyula. In Quintus Horatius Flaccus Összes versei, Szerk. Borzsák István és Devecseri Gábor, Budapest, Corvina Kiadó, p. 575–599.

KazLev XVI. Kazinczy Ferencz levelezése, S. a. r. Váczy János, XVI. kötet (1818. Ápril 1.–1819. Deczember 31.), Budapest, Magyar Tudományos Akadémia, 1906. p. 257.

KazLev XVI. Kazinczy Ferencz levelezése, S. a. r. Váczy János, XVI. kötet (1820. Január 1.–1821. Deczember 31.), Budapest, Magyar Tudományos Akadémia, 1907. p. 86.

Kiss Farkas Gábor (2009–2012) Az imitatio elmélete és gyakorlata a Szigeti veszedelemben, Villanyspenót. Hozzáférés: 2012. április 15. Elérhető: http://www.villanyspenot.hu/?p=szoveg&n=12273.

Korompay H. János (1998). A Magyar Szépirodalmi Szemle és a „külirodalom”. In Korompay H. János: A „jellemzetes” irodalom jegyében, Az 1840-es évek irodalomkritikai gondolkodása, Budapest, Akadémiai Kiadó–Universitas Kiadó, p. 471–508.

Kölcsey Ferenc (2001). Kölcsey Ferenc Minden Munkái. Versek és versfordítások, S. a. r. Szabó G. Zoltán, Budapest, Universitas Kiadó, p. 103–105, 121–122, 131–132.

Kriza János (szerk.) (1863). Vadrózsák, Székely népköltési gyűjtemény, Első kötet, Kolozsvártt, Stein János Erd. Muz. Egyleti könyvárus bizománya, p. 80.

Milbacher Róbert (2002). „e mostani Arany-láz”. Arany János 1856-os kanonizálásának történetéből, Alföld 2002/5, p. 62–79.

MNZs (1838). Magyar és Német Zsebszótár, közrebocsátá a Magyar Tudós Társaság. Első, vagy magyar–német rész.

MNyr (1897). Magyar Nyelvőr, 1897, p. 252–255.

MNySz (1902). A magyar nyelvujítás szótára, A kedveltebb képzők és képzésmódok jegyzékével, Irta Szily Kálmán, Budapest, Hornyánszky Viktor kiadása.

Mondolat (1813). Mondolat – Sok bővítményekkel és eggy kiegészített újj szótárral eggyütt, Dicshalom, p. 55.

Pigman, G. W (1980). Versions of Imitation in the Renaissance, Renaissance Quarterly33, p. 1–32.

Purgstaller József (1852). Szépészet, azaz aesthetica, Elemző módszer szerint, Föl-gymnasiumi tankönyvül irta Purgstaller Kal. József, kegyes rendi áldor, hittudományi és bölcsészeti tudor, a magyar tudós társaság tagja, Pest, Hartleben K. A. tulajdona.

Quintilianus (1921). M. Fabius Quintilianus szónoklattana, Ford. Prácser Albert, Franklin-Társulat, Budapest, II. k. p. 323–329.

Salamon Ferenc (1856). Arany János Kisebb költeményei, Budapesti Hirlap, 1856. szept. 6, 7, 10, 11. Kötetben: Salamon Ferenc: Irodalmi tanulmányok I., Budapest, Franklin-Társulat, 1889, p. 38–97.

S. Varga Pál (2005). A nemzeti költészet csarnokai – A nemzeti irodalom fogalmi rendszerei a 19. századi magyar irodalomtörténeti gondolkodásban, Budapest, Balassi Kiadó, p. 611.

Scheiber Sándor (1952). Arany János „Senki Pál”-ja. In It 1952, p. 99–101; újabb közlés: Scheiber, 1996, p. 500–507, itt: 501.

Scheiber Sándor (1970). Az Arany megverselte Senki Pál külföldi mintái.In Filológiai Közlöny, 1970/1–2. p. 214., és Scheiber, 1996, p. 508–510.

Scheiber Sándor (1996). Bihari gyermekmondókák nyomai Arany Jánosnál In Scheiber, 1996, p. 948–950.

Scheiber Sándor (1996): Folklór és tárgytörténet, Budapest, Makkabi Kiadói Kft.

Shacter L. Daniel (1988). Emlékeink nyomában, Budapest, Háttér Kiadó.

Simonyi Zsigmond (1875). A szavak összetétele a magyarban. Jutalmazott pályamű.

II. Nem-valódi összetételek. III. Birtokos összetételek, MNyr (4) IV. füzet, p. 148–154.

Simonyi Zsigmond (1896). Arany János: Jegyzetek az Antibarbarushoz II. In MNyr (25), VIII. füzet, p. 356–359.

Szilágyi Márton (1995–1996). Arany Jánoson innen, Nagyidán túl (Zsidók, cigányok, Perényiek), Szépliteratúrai Ajándék, 1995/3–1996/1, 1–10.

Szilágyi Márton (s. a. r.) (2003). Arany János Összes költeményei I, Versek, versfordítások és elbeszélő költemények, Budapest, Osiris Kiadó.

Szophoklész (1847). Sophokles színmüvei, Forditá Szűcs Dániel, I–II. k., Pest, Eggenberger és Fia (Hellen Könyvtár 3, 4. k.); Második kiadás: Pest, 1868. Az első kiadás első kötetének 64. oldaláról van szó. A kötet ma már ritkaságnak számít, ezért köszönet a Pannonhalmi Főapátság Könyvtárából Samodai Éva főkönyvtárosnak, hogy segített fellelni az idézetet.

Szász Károly (ford.) (1871). A vihar. In Shakspere minden munkái, 11. k. Pest, Ráth Mór.

Szilágyi István, 1848. Szilágyi István Arany Jánosnak, 1848. január 17. AJÖM I, 413.

Szörényi László (1970). Arany János Visszatekintés című versének képanyaga, ItK 1970/3, p. 322–345.

Szörényi László (1972). A humoros elégia (Visszatekintés). In Németh G. Béla (szerk.): Az el nem ért bizonyosság, Elemzések Arany lírájának első szakaszából, Budapest, Akadémiai Kiadó, p. 203–290.

Szörényi László (1989). Epika és líra Arany életművében. In Szörényi László: „Multaddal valamit kezdeni” – Tanulmányok, Budapest, Magvető Könyvkiadó (JAK Füzetek 45), p. 164–207, itt: 166–169.

Tarjányi Eszter (2004). Irodalmi viaskodások – Arany János és az 1850-es évek költői csoportosulásai, ItK 2004/3, p. 292–333.

Toldy Ferenc (szerk.) (1828). Handbuch der ungrischen Poesie, In Verbindung mit Julius Fenyéry, Herausgegeben von Franz Toldy, Zweyter Band, Pesth und Wien, 1828, In Comission bey G. Kilian und K. Gerold. Az élet korai: p. 196–197, Mohács: p. 209–212.

Voinovich Géza (1917). Arany János széljegyzetei a Nyelvőrben, Magyar Nyelv, 1917, p. 155–161. A Magyar Nyelvőrben található Arany-széljegyzetek az ő átiratában maradtak fenn. Újraközlés: AJÖM XI, 894–900, itt: 895.

Vörösmarty Mihály (1827). Vörösmarty Mihály Toldy Ferenchez, 1827. [április 30]. In Vörösmarty Mihály Összes Művei, Levelezés I., S. a. r. Brisits Frigyes, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1965, p. 172.

Jókai Mór: Bokáczius kalandjai című elbeszélésének forrásaihoz

SZÖRÉNYI LÁSZLÓ

Rendkívül népszerű elbeszélése ez Jókainak, a nagy életmű-kiadások óta is többször kiadták. Sajnos azonban a kritikai kiadás sorozata még nem dolgozta fel, és az egyes megjelentetésekhez csupán csekély magyarázat csatlakozik. A legutolsó, 2006-ban megjelentetett szöveghez az utószó írója, Majtényi Zoltán például csupán Nemeskürty István Kis magyar művelődéstörténetéből idézte a Bocatiusra vonatkozó megállapításokat (Majtényi 2006, 240). Előtte Czibor János úgy készített válogatást Jókai novelláiból, hogy az egész kötet címéül éppen ennek az elbeszélésnek a címét választotta, de az utószóban egy szót sem ír róla (Jókai 1957). Egy fokkal jobb az a háromkötetes válogatás, amelyből legalább azt megtudhatjuk – Szinnyei József bibliográfiája nyomán – hogy ez az elbeszélés eredetileg az 1856. évre kiadott Nemzeti Képes Naptárban, azaz 1855 végén jelent meg.[1] A nagy irodalomtörténeti bibliográfia összesen egyetlen egy cikket tart nyilván, amely a novella forrásaira vonatkozik, ezt Geréb László írta (Geréb 1944, II/414–415). Azonban, ha elolvassuk, ez sem egyéb, mint a novella címadó hősének, azaz Bocatius Jánosnak a rövidre fogott és a hibás adatoktól sem mentes ismertetése.

Egyszerűbb, ha tényleg a címadó hősre vonatkozó szakirodalomból indulunk ki. Bocatius műveinek fáradhatatlan kutatója Csonka Ferenc ugyanis már 1985-ben gyakorlatilag megfejtette a rejtélyt, amelyről a Jókai filológia viszont nem vett tudomást. Ugyanis Csonka nem érte be azzal, hogy eredetiben kiadja, és le is fordítsa a szinte hihetetlen körülmények között előkerült, – Nagy Barna, majd az ő hirtelen halála után Király László által újra és végleg megtalált –, korábban örökre elveszettnek hitt Bocatius-emlékiratot, vagy börtönnaplót, az Olympias carceraria-t, hanem a fordításhoz csatolt tanulmányában kitért a Bocatius prágai szökését körülfonó legendák keletkezés- és hatástörténetére is.[2] Elég annyit idézni a fordításhoz csatolt alapos kísérőtanulmányból, hogy a hősies, és férjét a kenyérbe sütött kötéllétra segítségével a börtönből kimentő feleség történetét először Rezik János vetette papírra, majd az ő Gymnasiologia (1728) című, sokáig kéziratban maradt könyve nyomán pedig magyarul először Dulházy Mihály, Dessewffy József titkára, a Felsőmagyarországi Minerva szerkesztője. Méltán állapítja meg Dulházy leleményéről Csonka Ferenc, hogy ettől nemcsak a 19. század nem tudott szabadulni: „(lásd Jókai: Bokáczius kalandjai című novelláját)”, hanem még a 20. század is hatása alatt állott sokáig. Hozzátehetjük, hogy a Rezik–Matthaeides-féle Gymnasiologia kéziratához Jókai valószínűleg nem férhetett hozzá, hiszen az általa látogatott pápai gimnáziumban nem volt belőle példány (Bocatius 1985, 223–226; vö. Kordován 1988).

A novella fő epikai csattanóját képező anekdota-forrás tehát tisztázottnak tűnik. Azonban ez csupán egy eleme az egész elbeszélés szerkezetének. Van tudniillik egy alapvető változás, amelyet Jókai az örökölt, illetve újramesélt történeten végrehajtott! Ez pedig nem egyéb, minthogy Bokáczius diákkorába helyezi a veszedelmes levél továbbításának vállalását, szerelmi indokból. Teljesen elválasztja tehát a történeti valóságtól és az ő forrásai szerint is egyértelmű dátumtól és helyzettől. Hiszen Bocatius kassai bíró korában vállalta a Bocskai által rábízott, a protestáns német birodalmi rendeknek szánt diplomáciai posta életveszélyes továbbítását. Rudolf császár egy kéme eredt a nyomába és természetesen a császár csukatta le nem egy egyetemi város börtönébe, hanem a prágai Fehér toronyba. A változtatás csupán a Bach-korszak cenzúrarendeleteinek szigorodásával önmagában nem magyarázható. Idézzük Szajbély Mihályt: „Sajó című novellájának megjelenése egyben tematikai váltás jele Jókai életművének alakulástörténetében. A forradalom és a szabadságharc, majd a fegyverletétel utáni hónapok eseményeit idéző novellák helyét ettől kezdve a régebbi évszázadok magyar történelmében kalandozó írások foglalják el (Rozgonyi Cecília, A két szász stb.) […] Mi késztethette erre a váltásra? Kézenfekvő magyarázatként kínálkozik a cenzúra szigorúbbá és következetesebbé válása. 1851. július 28-án Prottman pesti rendőrfőnök felolvasta az összehívott lapszerkesztőknek Heintzel tábornok (pesti kerületi parancsnok) átiratát, mely szerint a forradalomról, szabadságharcról és az emigrációról semmit sem szabad közölniük. A téma azonban addigra egyébként is meglehetősen elcsépeltté vált, Jókai voltaképpen már az említett rendelet megjelenése előtt lemondott róla. […] A témaváltás mögött tehát nem annyira külső (politikai), mint inkább belső (művészi) kényszer húzódhatott meg.” (Szajbély 2010, 123–124.) Szajbély ezek után csattanós érvként idézi a minden bizonnyal Jókai által a Remény 1851. I/6-os füzetébe írott, Értesítés munkatársainkhoz című szöveget, „mely az írók fő feladatát a nemzeti jellem formálásában jelölte meg, a más nemzetekével össze nem téveszthető karakter kialakításának eszközeként pedig különösen javallotta a nemzet írott és szóbeli hagyományainak feldolgozását.” (Szajbély 2010, 124–125.)

Jókai azonban nem lett volna hű önmagához, ha a cenzúra miatt kényszerűen megváltoztatott körülmények közé ne csempészte volna vissza a valóságos kontextusra utaló és az olvasó által viszonylag könnyen megfejthető körülményeket, amelyek mégiscsak helyrebillentették a kronológiai csúsztatást. (Az elbeszélés végén tudjuk meg, hogy mindez a diákkori kaland 18 éves korában, azaz 1573-ban esett meg a Bocskai-szabadságharc idején már ötven éves Bocatiusszal.) Ez pedig nem egyéb, mint a novellában szereplő, sziléziai származású, de önmagát előszeretettel spanyolnak álcázó norimbergai castellanus fenyegetéseinek beiktatása. A derék ál-inkvizítor, aki a legszörnyűbb kínvallatásokkal fenyegeti a szerencsétlen rabot, bennünk, késői olvasókban ugyanúgy, mint az inkvizíció rémtetteit a Habsburgokkal szorosan összekapcsoló 19. századi olvasókban egyrészt felkelti a rejtvényfejtő izgalmat, hiszen alkalmat nyit arra, hogy lám-lám mi nem vagyunk olyan hülyék, mint az a cenzor, aki ezt a szöveget átengedte, másrészt, hogyha még legújabb-kori filoszok is vagyunk, akkor elültethet bennünk egy újabb gyanút is, nevezetesen, hogy valamilyen – akár közvetett – forrásból Jókainak tudomása lehetett még Bocatius prágai kínvallatásáról is. Mivel a börtönnapló a 20. század utolsó évtizedekig lappangott a hozzátartozó jegyzőkönyv-mellékletekkel együtt, amelyek a kínvallatás eszközeit és a velük való fenyegetést is részletezik, tehát az Olympias carceraria ismeretét kizárhatjuk. Viszont esetleg feltételezhetjük, hogy Jókai kedves pápai történelemtanára, Bocsor István beszélhetett Bocatiusról történelmi előadásai során. Bodolay Géza már kimutatta, hogy Jókaira e kedves tanára igen nagy hatást gyakorolt, elsősorban rendíthetetlen szabadságimádatával, továbbá azzal, hogy kíméletlenül és semmiféle tabuval nem törődve feltárta a magyar múlt azon epizódjait, amelyek a Habsburgokra vagy akár az inkvizícióra ugyancsak kellemetlen fényt vetettek (Rúzsás et al. 1981, 187–191). A kérdés további alapos vizsgálatot igényel, a kiadatlan Bocsor-kéziratok a pápai gimnázium levéltárában megvannak, én magam eddig már jelentős forrásként azonosíthattam őket Jókai kuruc tárgyú regényeihez.[3]

Végül még két kérdést kell röviden érintenünk. Az egyik Bocatius nürnbergi magyar diáktársának – az ő húgába lesz szerelmes a bohókás német poéta –, mint a víg életet és az eszem-iszomot, egyúttal a szabadságot a tanulásnál sokkal jobban élvező közismert magyar típusnak a kérdése. Ő hozza a fordulatot Bocatius életébe, hiszen ő bízza rá az Amsterdamon át a svéd királynak eljuttatott, a magyarországi ellenzéki uraknak írott levélcsomagot. A szerelem csinál tehát hőst a filoszos beállítottságú és daliás barátja helyett dolgozatokat hamisító nyamvadt németből. Ismerős Jókai további életművéből ez a képlet; gondoljunk csak A kőszívű ember fiaiban szereplő bécsi akadémiai légió diákból magyar szabadsághőssé váló szereplőire. Az író tehát azt sugallja, hogy a német és a magyar nem született ellensége egymásnak. A magyar kenyér himnikus dicséretében ugyanakkor megengedi magának azt a kajánságot is, hogy kétértelmű sóhajjal fejezi be a tirádát: „Micsoda a magyar kenyér a világ többi kenyerei között? Ami a klasszicitás az irodalomban. Az egyszerűség, jó ízlés, nemesség és művészet remeke az. Már rátekinteni is csupa gyönyör; kellemesen, mint egy napsütötte halom, melyen a gráciák honolnak, domborul magasra, féloldalán piros és sárguló hasadásra nyílva, hogy szintúgy mosolyog, mintha azt mondaná: ’én vagyok az Isten igazi áldása’. Ha kezedbe veszed, könnyű és rengő, a karéjt szelő kés csak úgy ropog benne, ha fölnyitod, orrodat fölüti az édes illat, mely életet s boldogságot párolog arcodra; hófehér belét szétfoszthatod, mint az azbesztét, s mégis oly tömött az, hogy hézagot nem találsz benne; és ha megkóstolod, abban több ízt találsz, mint az ananászban, s nem panaszkodol az Úrra, mert az mindennél jobb… Ó, a magyar kenyere nagyon jó! Talán azért is szeretnek bennünket olyan nagyon?” (Jókai 1957, 159–160; a kiemelés tőlem, Sz. L.) A kétértelműség megvilágítására elegendő, ha Esterházy Pétert idézzük:

Mi a baj?

„Nehéz természetű, csavaros észjárású ember volt F. Attila elvtárs. A tagosítás alkalmával emiatt a parasztok sehogysem akartak vele megegyezni. Valósággal féltek az eszétől. Ezt az állapotot utoljára maga az öreg ávós is restellette, s egy alkalommal kérő hangon fordult a parasztsághoz: Édes fiaim! Mért nem akartok megegyezni velem? Hiszen én mindig a ti javatokat akartam!

Megszólal erre egy öreg magyar: az a baj drága Attila, kedves elvtárs…” (Esterházy 1986, 447.)

Végül, utolsóként ki kell emelni, hogy Jókai, mint a lélekvándorlásban hívő elbeszélő szerint ő maga kétszáz évvel ezelőtt igen gazdag, külföldre tanulni küldött, de haszontalan magyar úrfi volt, „de biz én nem tanultam semmi, nem is tettem soha semmi okosat egész akkor életemben, sőt még azokat is kicsúfoltam, akik magukat fárasztották hiába, nem volt nagyobb gyönyörűségem, mint ha a tudósok parókáját telerakhattam kullanccsal, s egy szép lovat vagy egy agarat nem adtam volna egy európai könyvtárért.” (Jókai 1957, 152–153.) Meg is bűnhődött; előbb egy asztalfiókban lakott a lelke, amely előtt egy vén delnő piperészkedett egész álló nap, majd a padlásra került, ahol megszuvasodott és azután egy zsibárustól kocsmai kártyaasztalnak vették meg, majd büntetése tetőfokán beköltözött az íróba, aki egész nap az íróasztal előtt kénytelen gyötrődni: „és írok és olvasok és gyötröm magamat annak a találgatásában, hogy az ábécé harminckét betűjét hogy lehet mindennap más meg másféleképpen összehányni, mely gonosz mulatságot éppen úgy kikacagtam hajdan, mint most kikacagnak mások.” (Jókai 1957, 152–153.) Tehát a hajdani kackiás, csak az úri és vitézi erényekkel dicsekvő magyar peregrinus Isten büntetéseképpen robotos értelmiségivé változott. Mintegy kiegészítő gépalkatrésze az asztalnak, s az író ezt egy olyan olvasóközönségnek meséli, amely az országot is elérő spiritizmus divatjában asztaltáncoltatással próbálta megidézni a halottak szellemét, hogy valami jót remélhessen a jövőre (vö. Tarjányi 2002).

Bocatius szelleme tehát egy médiumon keresztül jelenik meg. A hajdani német mintadiákot, aki beleszeretett a magyar kenyérbe, egy magyar lányba és a magyar szabadságba, egy olyan médium idézi fel, aki most az önkényuralom jelenében bűnhődik, azért mert hajdan, ómódi magyar úrként megvetette a műveltséget.

Függelék:

(Felső Magyar Országi Minerva, 1825, Júniusz, 21., 230–236)

Bokátzius János

Azon a’ maga idejében nem csekély hírű emberek közzé tartozik, kik nem eléggé isméretesek. Maga a’ hír’s név is tudniillik bár mi lelkes dolog légyen, sok viszontagságoknak van alája vetve. Némelly emberek csak a’századok’ zajjai és indulatoskodásai’ megszállása után ütik-fel a’ sírból fejöket, midőn minteggy megértt már a’ Jövendőnek az, a’ mi elmúlt; ’s az eltűnt gyűlölségeket, vonszódásokat, részre-hajlásokat, hamis itéleteket, a’ maga környítményei aránt forró, de az elmul’tak’ megitélésében csendesebb és mértékletesebb jelentét eltikkasztja, ’s bár minémű már elfelejtett érdemet, némelly kis árnyékai miatt a’ valódi fénytől többé nem nem foszt.

Illő hát Bokátzius Jánost valamennyire jobban megösmértetni, és abból, a’ mit róla, hol itt, hol amott öszsze szedegeték, kiszemelni azt, a’ mi talán nem egészen érdemetlen akár a’ mostani, akár a’ jövendő kor’ emlékezetére.

Luzátziában született ő Vetschau’ helységében, 1560-ban; de mivel Gäbel Miklós tanítója által, már első ifjúságában hivattatott Magyar Országba, ’s egész életét honnunkban töltötte, méltán díszt nyert hazánkfijai közzé számláljuk őtet.

Már zsenge esztendeiben költői szikrácskák ütötték-ki magokat belőle, mindég csalhatatlan jelei az eleven elmének; mivel azomban az akkori idők’ kimíveltsége szerint elholt nyelvben játszatta azokat, ’s egyébaránt is sok másnemű mindenféle foglalatosságai meg nem engedték a’ szent tűz’ élesztőbb táplálását, a’ régiség’ minden remek példáji mellett sem igen emelheté mindég lobbanóbb és magosabb eredeti lángra költői tehetését.

Még fiatal korában járta-meg a’ Szász Akademiákat, és különösen Vittembergát, Luther’ híressége’ bölcsőjét, ott a’ bölcselkedés doctorává lévén, és több nevezetesebb emberek’ barátságába jutván, az ő pártfogások mellett, elébb ugyan a’ Szászok köz’t a’ Szepeségen (sic!) nyita Oskolát, azután pedig 1594-ben Eperjes’ városa’ tanácsától, az Ausburgi vallástétel’ Kollegyioma’ Rektorává meghívattatott. [4]

Híres tanító volt ő a’ maga idejében. Azt mondja róla Bél Mátyás: hogy Felső Magyar Ország köz–mesterének látszattathaték, úgy tódúlt öszsze mindenünnen vetekedve tanításaira a’ nemes ifjúság, mellyet ő nem csak az iskolák’ minteggy saját tárgyaiban és tanítmányaiban szorgalmatosan kiformált, hanem kivált közönségesen az egész élet szükségeire, és idővel a’ köz-jó’ vezérlésére tartozandókban is, megforgatott.[5] Bizonyítják ezt két alagyái, eggyik a’ nemesség’ eredetéről, a’ másik pedig, mellyet a’ valódi nemességről írtt.[6]

Ezen úton jött ő Fő-herczeg Makszimilián, Báthori S’igmond, Hardek, Tauffenbah, Forgács Simon, a’ Homonnaiak, Sósok, Darholczok, és más akkori nevezetes emberek’ esmeretségébe, kiktől R u d o l f Császárnak, mint tudós és köz-hasznú ember ajánltatván, a’ fejedelmi kegyelemtől nem csak borostyán-koszorús vers-szerzővé, (a’mint Bod Péter mondja) nevezetetett-ki, hanem czímert mutatható nemességgel is megajándékoztaték. Czímere’ paizsán és sisakján gólya volt festve a’ vers-szerzőt borostyánnal koronázó állásban, a’ sisakból pedig két koszorús zászló nyúllott-ki, mellynek eggyike a’ jobb oldalú t. i. két fejű sassal, másika pedig a’ hold’ és csillagok’ képeikkel tündöklött; annál nagyobb megkülömböztetés akkoriban, mivel azon idők csupán csak vitézséghez kötének nemességet, és minden egyéb kitündöklést a’ nemesi rangra méltatlannak tartottak. Szívesebb versekre[7] gerjeszthette volna tehát a’ hála-érzés Bokátziust, mint a’ mellyekkel Ő Felsége’ kegyelmét megköszönte, és valóban sokkal külömb e’ következedő pár sor, mellyekkel Taubmann Fridrik örvendezve a’ koszorúsnak,

          Nostrum est virtutem bene gestis quaerere rebus,
                  Virtuti pretium ponere, Caesaris est.

mint azon egy merő szó-játékon, több sorokon keresztül forgó czikornyás versezet, mellyel maga a’ koszorús, kegyelmes Urának hálálkodott. Jobb talán az önnön magára írtt következendő distichonja:

          Praga mihi laurum, titulos Witteberga magistri,
                  Hungaria officium conjugiumque dedit.

Nevelték a’ felségi megkülömböztetések mind hírét mind nevét Bokátziusnak , a’ minek következésében, Eperjesről Kassára hívattatott-meg Oskola Rektornak. Több, nagyobb, fontosabb és nevezetesebb díszt ruházott akkorában az illyetén meghívás, a’ meghívottra, mint mostan. Az akkori idők’ színéhez tartoza tudnillik: mind a’ mellett, hogy csak nem csupán a’ vitézség becsűltetett, a’ béke mesterségeit és tudományait tisztelni, mert azon dolgok irán szoktak az emberek leginkább tisztelettel viseltetni, mellyeket legjobban csudálnak, és semmit se csudálnak úgy, mint azt, a’ mit csak félig meddig ismérnek, és a’ mihez szívesen látszattatnának érteni; a’ becsűlés’ díjját ellenben, csak azon tárgyakra halmozzák, mellyeket magok is többnyire gyakorlanak, vagy képesek gyakorlani, ’s a’ mellyeket nem becsűlni önn’ magok legyaláztatása nélkül lehetetlen volna nékiek. Nem állítom én, hogy helyesebben gyakoroltatik mostanában a’ tanítás’ mestersége, mint Bokátzius idejében; de bizonyos, hogy közönségesebben ösmeretesek most a’ jó tanítás’ rendszabásai, mellyek ha ritkábban gyakoroltatnak is ollyan jól, mint az előtt, annak nem a’ közönségesebb tudatlanságban, hanem egyéb egészen más környűlállásokban kell okát keresni. – Eléggé tiszta Diáksággal,[8] ollyannal t. i. millyet már ma akárhol is ritkán olvasunk, történt Bokátzius’ meghívása, de a’ tudományokat és azok’ tanítóját tisztelő város még ezen meghívással sem elégedett-meg, hanem rövid idő múlva közakarattal, Tanácscsába is béfogadta Oskola Rektorát; nem sokára azután Város-bírájává is lőn a’ Senátor és Rektor, ’s egyszer’smind a’ várost is, az iskolákat’ is egyformán és szerencsésen igazgatván, így írta magát alá leveleiben: Rector utriusque Reipublicae.[9]

Megjegyzésre méltó, hogy noha a’ tanítgatás bajait és nehézségeit nagyon érzette légyen,[10] még is jobban szított szíves oskola tisztihez, mint a’ városl (sic!)éhoz, holott ezt is a’ legnagyobb díszszel és megelégedéssel vitte.[11]

Eddig zajgások és keserűség nélkül haladott élete Bokátziusnak, és egyformán gyarapította ő mind városa’ szerencséjét, mind a’ magáét; de túl ezen, az idők’ viszontagságai nagy keserűségekbe keverték. Kezdvén tudniillik fejét emelni Bocskai, Az Erdélyben gyül’t fergetegeket mindent felbizgató zajgással Magyar-országra is hajtotta. Kassa, melly akkor nevezetesebb város vala, szintúgy az ő ügyibe keveredni kénteleníteték. Bokátzius’ bírósága alatt nyitá-meg kapuit Kassa Lippaynak, Bocskai seregei eggyik vezérének. Sőt bíráját a’ Rákos-mezejére követségbe küldötte Bocskayhoz. Olvashatni e’ követség leírását Bélnél, mellyet maga Bokátzius készített; kitetszik abból, hogy maga Bocskay szintúgy mint Bokátzius, koránt sem voltak ellenségei az Uralkodó-Háznak, sem pedig a’ Török uralkodás’ barátjai.

Tudva van, mint szolgáltatott főképp a’ hit vallási szabadság’ kívánása, akár okot, akár színt az azon időbeli villongásokra. Bocskay a’ Német-országi protestáns fejedelmeknél segedelmet keresvén, otthoni hit-sorsosai’ számára, Bokátziust, kit nagyon kedvelni látszatott, e’ végett Német-országba küldötte, de a’ mint Istvánffy beszélli, a’ Brunsvigai és Lüneburgi Herczeg Henrik Július, a’ Kassai bírót, mert a’ Császártól paszszusa nem volt, kém gyanánt elfogattatta, és a’ Császárnak őrizet alatt elküldötte, a’ Császár pedig a’ Prágai vár’ fejér-tornyába záratta.

Csak nem két esztendőt kelle néki fogságba tölteni, melly szerencsétlensége’ emlékezetére kiadta Diák, Német, és Magyar versekkel amaz alkalmasint veszendőbe ment munkáját, mellynek illy czímet függesztett homlok-írásúl: Olympias Carceraria. Esedeztek ugyan Bocskay’ küldöttjei Bécsben, Mátyasnál, a’ Fő-Herczegnél, méltoztatnék ő Cs. Királyi Felségnél Bokátzius’ szabadságát kieszközelni, de késedelmet szenvedvén a’ kérelem’ bétellyesítése, felesége pedig nehezen várván férje’ szabadúlását, nem közönséges eltökélléssel Prágába ment, és a’ várba szakácsnénak állott-bé. Itt, ( elmés és találós lévén a’ szeretet,) hol egyszer, hol másszor enni vitt a’ fogolynak ál-ruhában, próbára kivánván tenni férje’ hűségét, de a’ tartós fogságtól nevekedett bú, olly igen nevelte Bokátziusban a’ hűséget, , s’ annyira erősítette őt’ minden kísértetek ellen, hogy felesége örűlve ’s egyszer’smind szívében búslakodva szegény férjét még jobban megszánván,csak-hogy őt’ olly leverve ne lássa, még a’ hűség’ ingadozásait is szívesen megbocsátotta volna néki, ’s nem egyszer minteggy kipattanna a’ maga megesmertetésével; de meggondolván, miként veszedelmeztethetnék férje kiszabadúlása a’ röktöni ráismerés lármázó öröm-sikoltásaitól, jobbnak találta czédulát tenni a’ fogoly’ számára sütendő kenyérbe, s’ abba mind azt megírni, a’ minek tudása a’ szabadúlási czélt elősegíthesse. Az aszszonyi ügyesség ezen kenyeres levelezésben a’ többi között arról is tudósítá férjét, mint tartotta ő kedves rabja’ javára szükségesnekegy pék legény’ szívében maga iránt szerelmet gerjeszteni, mint fog ez a’ jó szívű legény a’ szakácsné kedvéért, és az ő útasítása után, egy vám-kerek Debreczeni formára sütendő kenyerbe, valamelly borongós essős napon, vastag, hoszszú kötelet rejteni, ’s több efféléket, mellyek a’ legigazabb, legforróbbhűségből származtak, bár mi mosolygó bal magyarázatokra adhassanak alkalmatosságot mostani romlotságunknak.

Lőn sikere a’ fortélynak. A’ czédulában kijelelt időre, az éj’ csendben borúlt setétségei között, a’ magos vár’ ablakjáról, az említett hoszszú kötélen lebocsátja magát bátran a’ szerencsét próbáló fogoly, hív nője’ karjai közzé. Nem veszteglenek, - odébb állanak, míg sok veszedelem között, Kassának köz nagy örömére kiszabadított urát a’ jó feleség haza hozza. Akár felesége’ elszánása, akár a’ Kassai Tanács’ több rendbeli esedezése eszközlötte légyen ő Felsége a’ Császár’ részt vevő kegyelmét, megbocsáta neki végtére a’ törvényes Fejedelem.

De már haló félben volt ekkor Bocskay – halála után pedig Bethlen Gábor kezdé a’ két hazát zavarni. Kassa, a’ maga helyheztetése miatt, szintúgy hozzá állani kéntelenítteték. Holott újra válalta-fel Bokátzius a’ bíróságot Prágából viszsza jövetele után, rövid idő múlva mindazonáltal lemondott arról, ’s hátra lévő elgyengűlt erejét vénsége’ közelítésével egésszen az iskoláknak szentelé, így történt, hogy Bethlen is kegyelmekkel és megkülönböztetésekkel tetézi Bokátziust; bizodalmával megajándékozza, tanácsossá kinevezi – meghittjei közzé számlálja, és Erdélybe Fejér-várra, a’ hol Protestáns Universitást is állított, Könyv-tárja’ őrzőjévé meghívja ;[12]) sőt maga viselt dolgainak megírását és kibocsátását is reá bízza.[13]) Ezt annál természetesebb volt tennie, mivel Bokátziust, Bod szerint, már az előtt, azonnal, kiszabadúlása után, Illésházy István a’ Nándor (sic!), Magyar-ország’ historikussává kinevezte. Azomban bizonytalan megírta é, mint némellyek gondolják Bocskay’ és Bethlen’ viselt dolgaikat? – annyit tudni, hogy készült rá, és történeti segedelmeket keresett e’ czélra[14]) sőt Klein, volt Kassai Evang. Prédikátor, sokféle dátomú munkájában, egyenesen azt beszélli, hogy felmaradt Bokátziustól egy illy czímű munka: Gemina Hungariae Conversio, altera Bocskaiana, altera Bethleniana, de hogy mind a kettő elveszett. Munkáji már most ritkák, és csak némelly nagyobb és válogatottabb Bibliótékákban találtatók. Költeményes munkáji közzűl, ezek a’ nevezetesebbek: Hungaridossza[15] öt szakaszokra osztott külön-külön nemű versezetekbe, mellyek hol hadi dolgokat, hol mindenféle dicséreteket, menyegzői és temetkezési emlékezeteket ’s több más vegyített tárgyú költéseket foglalnak magokban. Győr vára’ viszsza vételét a’ Töröktől, Schwarczenberg vagy Schwarczenburg és Pálffy vezérlése alatt, szintúgy énekelte egy különös versezetben. A’ Börtönös Olimpiástmár említettem. Az Ecclesiasticus könyvét is alagyás versekben Diákra fordította. – A’ 103-dik Zsoltári szintúgy. – Hős Diák versezetet is írtt ezen czím alatt: „Hungaria gratulans, carmine heroico descripta.” – A’ folyó beszédűek között, Rákos-mezei követsége’ leírásáról már felől szóllottam, készűletéről a’ fent nevezett históriai munkára szintúgy; magáról a’ Históriáról hasonloképpen. Bocsátott-ki még egy kőnyvet, de a’ mint mondja Bod, másét, Mátyás Király’ tréfás mondásairól.[16]) Klein pedig megmeg  eggy más könyvéről is emlékezik, t. i. a’ Keresztyének képéről, a’ Törökség alatt.[17]) Ennek is csak a kiadója vala, mert szerzője Thúry Pál. – Bod szerint, Fija , Bokátzius Menyhért is bocsájtott-ki egy kis könyvecskét, mellyben a’ Miatyánkot XXV. nyelven adja elő.[18])

Hibásan alkalmaztatja Klein, Bél Mátyásból azon verseket, mellyeket Bokátzius János Ipjára Belsiusra írtt, úgy adván elő azokat, mintha Belsius írta volna Bokátziusra. Foglalatjok ez: hogy hét nyelveken tudott beszélni, és a’ Császártól, három külön-külön követségbe küldődött, és Konstántinápolyban soká múlatott volna.[9]) Szerencsére kevés fontosságú dolog már most, hét nyelvnél többet vagy kevesebbet tudott é Bokátzius? Kedves mondása inkább megérdemli az emlitést. Ez volt:

                  Postea erit melius: si non hic, restat Olympus.

Sir-irást akarván magának készíteni, így írt barátinak: „Amici! Bocatiano tumulo, si meretur, hoc supperaddite:

          Bocatii recubant, heic ossa sepulta Joannis,
                  Cui studium, pietas atque poësis erant.

Azok, kik nem kételkednek Bokátziusnak Bibliotékárius voltáról, Fejér-váratt Erdélyben, és őt’ Bethlen Gábor’ nagyon kedves emberének hírlelik, azt állítják: hogy Bethlen több követségekbe használta, és hogy Bokátzius sokat mertt, és tett érette; sőt, hogy eggyik útjában, mellyet ura’ ügyiben teve, hólt volna meg 1630-dikban, és Morva Ország’ Ungrisch=Brodt nevű falujában eltemettetett.

Ezek látszattak említésre méltóbbaknak, Bokátzius az Oskola-Rektor’, a’ Senátor’, a’ Bíró’, a’ koszorúzott Vers-szerző’, a’ Követ’, a’ Historicus’, és a’ fogoly’ életéből. Nem lehet kiki nagy Király, nagy Vezér, nagy Minister, nagy Igazgató, nagy Író. Eggyik ember’ helyheztetése nagyobb kört öleltett-meg, a’ másiké kissebbet, keskenyebbet. Ezt magossabb helyre alkotta a’ természet a’ társaságban, de a’ sors vagy a’ kor, mellyben élt, alacsonyabbra veté; amazt ellenben a’ sors’, a’ természet’ és virtus’ ellenére, magánál magossabb polczra emelte és állította. A’ sors’ csudálatosságai, a’ környítmények, az idők’ zajjai, a’ társasági elrendeltetések’ fogyatkozásai nem engedik minden jelességnek, vagy kitünését, vagy kifejtődzését, és így a’ természettől kijelelt helyére jutását; ez az oka: hogy az emberi nemzet nincs ott, hol annyi ezer esztendők olta lehetne, és kellene annak lenni; de azért megy’, – indúl, – halad, – ha lassan is nagyobb tökélletességre az emberi nem, és minél nagyobb akadályokat gördítenek a’ századok’ viszontagságai a’ tehetségek’ és igyekezetek’ elibe, annál jobb emlékezetet és nagyobb dicséretet érdemel az, ki bár minő körben, akár mint Király, akár mint Oskola-mester helyheztetését használván, mulandó rövid életében lelki erejét felebarátjai’ javára fordítani törekedett.

Dulházy Mihály.

Jegyzetek

«[1] Jókai 1955. A szöveget ld. II. 38. skk; a bibliográfiai megjegyzést III. 524.

«[2] Kiadás: Bocatius 1992, 111–185, fordítás: Bocatius 1985.

«[3] Vö. 2010-ben a vajai Vay Ádám Múzeumban, a szatmári béke 300 éves évfordulóján tartott konferencián felolvasott előadásomat, egyelőre kéziratban.

«[4] Az Eperjesi Tanács meghívó levelében ezeket írta hozzá: „Etsi alii quoque in electionem venire potuerunt: nos tamen illis omissis H. V. munus id et officium Rectoris Scholae nostrae, quod felix et faustum sit, offerimus: cum aliis de causis, tum, quod de ejus pietate et eruditione, nobis omnibus optime constet” etc. etc. –

«[5] Communem certe H u n g a r i a e  S u p e r i o r i s Praeceptorem dixisses; ita in ejus disciplinam nobilis adolescentia certatim confluebat, quam ille non literis tantum, quae sunt scholae quodammodo propriae, solerter formabat; sed iis praecipue artibus subigebat, quae cum toti universim vitae; tum administrandae olim reipublicae, sunt necessariae. Lásd Adparatus ad Hist. Hungariae Matthiae Bel, Posonii 1735.

«[6] Lásd Hungarid. Libro II. pag. 165. et. 173.

«[7]       Aurea c u m  Ducibus, d e s  laurea serta Poëtis,
                           Q u a s   b e n e   d i v i t i a s ,   M a x i m e  CAESAR h a b e s.
                 Aurea d a s Ducibus, mihi laurea s e r t a  RVDOLPHE!
                          Sic a u r u m  et l a u r u m  decibi s a n d t a  T r i a s!
                 Aurea s i c  r e d e a n t TE C a e s a r e secula, s i c TE
                          Aurea, s e d   s e r o ,   p o n a t  i n astra DEVS!

«[8] Posteaquam, proximâ hieme, M. Albertus Gravverus, e scholà nostrâ, cujus ipse rector biennio fuit, in Germaniam discessit, ea nos inprimis, hos ipsos totos menses, cogitatio tenuit, equemnam dignum haberemus, quem in Gravveri locum sublegeremus. Nam, ipsa juventutis nostrae frequentia, suo certe jure poscere a nobis publice magnam curam videbatur, deligendi ejus, qui ei juventuti, recte atque utiliter praeficeretur. Is, cum Tu, unus praeter ceteros, multorum prudentium virorum testimonio et praedicatione, eo dignus munere videare; Magistrum Te et rectorem juventutis nostrae scholasticae, communi omnium suffragio, eligimus et vocamus, pensionesque omnes, stipendia et commoda reliquorum rectorum promittimus, et benevolentiam nostram deferimus. Qua in re, cum facile videas ipse, quanti Tuam, in instituendâ juventute, sedulitatem faciamus, erit tuae humanitatis dare operam, ut, quam Tibi scholasticae pubis docendae regendaeque curam atque provinciam ineundam deferimus, laeto atque alacri animo, primâ occasione, suscipias. Reliqua. Datum Cassoviae, die 11-mâ Maji, anno MDXCIX. Judex et jurati cives Cassovienses. Lásd Adparatus ad Hist.Hungariae Matthiae Bel, Posonii, 1755.

«[9] Lásd Nachrichten von den Lebensumständen, und Schriften Evangelischer Prediger in allen Gemeinen des Königreichs Ungarn. Gesammlet und mit vielen Anmerkungen erläutert von Joh. Samuel Klein. Leipzig und Ofen 1789. 1-ter Theil. Seite 84. –

«[10]                        Volt Tanítóját G ä b e l t így vigasztalja:

G ä b e l i,  decus inclitum Dearum,
Formatorque meae potens juventae,
Miror, miror: ut usque pertinaci
Nervo, ac unde queas, docere ludis.
Quid contemptius est, docere ludis?
Quid molestius est, docere ludis?
Quid pauperius est docere ludis?
Hoc olim haud bene credidi Magistris
Quod sat experior modo Magister
Eloquar? Taceam ne? Sustinemus
Nos, nos coelum humeris, Atlantis ingens
Et fors conditio rudis bubulci

Est nostra potior: laboriosi,
Quod noctesque diesque toediosum
Exantlamus onus, nec ulla nostris
Sors arridet: et ulla Gratiarum
Se non proebuit optimis benignam
Praeceptoribus arte liberali.
O, mellite magister! O juventae
Quondam Musae meae beatioris.
Ipse nunc didici, docere ludis
Crucem maximam,et esse id eruditis
Toediosius omnibus molestiis.

«[11] Et Senatum frequentabat continenter, neque deserebat scholas: temporis rationibus ad eum modum subductis, ut quod a munerum altero vacabat, alteri id, quam sollicitissime, impertiretur. Adeo, ne tunc-quidem, sterilis eum cathedrae poenituit, cum relicto pulvere umbrisque, in opimâ celebritate versaretur: magistratum certe civilem, scholastico alteri, posthabuit semper. Lásd Adp. ad Hist. Hungariae Matthiae Bel. Posonii 1755.

«[12] Bél Mátyás ugyan kételkedik, volt é Bibliothékája Bethlennek, de szüntette kételkedését azon metszett kép, mellyet bírt és a’ melly a’ vén Bokátziust, profeszszori öltözetben, valamelly Bibliótéka’ közepében, író asztal mellett ülve, és gondolatokba merűltében és írtában adja elő. Azomban megkell vallani: hogy az a’ körnűlállás még nem igen teszi tisztába Bethlen Gábor Bibliótékája’ lételét, azomban hihető, hogy fejedelemléttére Bibliótéka nélkül, ha csupán luxus gyanánt is, nem igen szűkölködék. Tudva van, mint szeretett olvasni, ’s mint olvasta folytában a’ Sz. Írást.

«[13] Mélotai István, így ír Bethlen Gábor fejedelemhez: „Felséged hazájához való nagy szeretetiről, viselt nagy dolgairól, és sokképpen vett győzedelmiről én nem szóllok, minthogy a’ Felséged ordinárius Historikussa Joannes Bokátzius, rövid napon azokat e’ világ’ szeme eleibe terjeszti.” Lásd Speculum Trinitatis 1622. In Dedicatione.

«[14] Lásd: Historia Parasceve, seu praeparatio ad rerum in Hungariâ Transylvaniáque trium Imperatorumâc Regum, R u d o l p h i II. M a t t h i a e II. et Ferdinandi II. nec non electi novi regis G a b r i e l i s, tempore gestarum, o p u s  h i s t o r i a le, ad cujus augmentum subsidia petit litteralia etc. Joannes Bocatius, Consularis Cassoviensis, et electi regis Gabrielis historicus. Cassov. 1621. 8.

«[15] Hungaridos libri poematum V. quorum unus Martialia seu bellica. II. Encomiastica. III. Nuptialia. IV. Miscellanea. V. Sepulchralia continet. Bartphae excudebat Jacob Klösz. 1599. 8.

«[16] Salomon Hungaricus, vel de Matthiae Corvini Hungarie Regis, sapienter, egregie, fortiter et jocose dictis et factis Libellus Galeati Martis. Cassov. 1611. 8.

«[17] Idea Christianorum Hungarorum sub Turcismo: epistola quondam a Paulo Thurio, scholae Tolnensis rectore, ad amicos perscripta, nune à Bocatio edita. Cassov. 1613. 8.

«[18] O r a t i o   D o m i n i c a   P o l y g l o t t o s , vel P a t e r   n o s t e r in XXV. Lingvis per Melchiorem Bocatium Cassoviensem filium Joannis. edita Cassoviae 1624. 8.

«[19]     Ore uno tenuit lingvas septem: Hungarus, Auson,
                          Hebraeus, Graecus, Sármata, Teuto, Getes.
                  Trinus eum varias Caesar legavit in oras,
                          Bizanti longas traxit in urbe moras.

Felhasznált irodalom:

Bocatius, Ioannes (1992). Olympias carceraria In: Franciscus Csonka (edidit): Opera quae exstant omnia: prosaica. Bibliotheca Scriptorum Medii Recentisque Aevorum, S. N. Tomus XII/3. (pp. 111-185.) Budapest: Akadémiai Kiadó.

Bocatius János (1985). Öt év börtönben /1606-1610/. Bibliotheca Historica. Fordította, a jegyzeteket összeállította és az utószót írta Csonka Ferenc, a függelék iratait Mollay Károly fordította. Budapest: Európa Könyvkiadó.

Esterházy Péter (1986). Kis magyar pornográfia. In: Uő: Bevezetés a szépirodalomba. (pp. 400-536) Budapest: Magvető.

Geréb László (1944). Bokácziusz mester. Új Idők II, pp. 414–415.

Jókai Mór (1955). Válogatott elbeszélések I–III. Jókai Mór Válogatott Művei. Válogatta Illés Endre, sajtó alá rendezte és a jegyzeteket rendezte Domokos Mátyás, a sajtó alá rendezés munkáját és a jegyzeteket ellenőrizte Lengyel Dénes. Budapest: Szépirodalmi Könyvkiadó.

Jókai Mór (1957). Bokáczius kalandjai és más elbeszélések. Válogatta és az utószót írta Czibor János. Budapest: Ifjúsági Könyvkiadó.

Kordován László (1988). A Rezik–Matthaeides-féle Gimnaziologia kéziratai. Neveléstörténeti füzetek 8. Budapest: Országos Pedagógia Könyvtár és Múzeum.

Majtényi Zoltán (2006). Utószó: A prózaköltészet tudós nagyfejedelme meg a vadregényes magyar középkor. In: Jókai Mór: A magyar előidőkből – Bokácius kalandjai. Jókai Mór Munkái, Gyűjteményes díszkiadás, 119. Sajtó alá rendezte és az utószót írta Majtényi Zoltán. (pp. 220-241.) Budapest: Unikornis Kiadó, 2006, 220-241,

Rúzsás Lajos, Trócsányi Zsolt, Bodolay Géza, Kiss József, Pölöskei Ferenc (1981): A pápai kollégium története. Budapest: Tankönyvkiadó.

Szajbély Mihály (2010). Jókai Mór. Magyarok Emlékezete, Pozsony: Kalligram.

Tarjányi Eszter (2002). A szellem örvényében. Budapest: Universitas Kiadó.

Az első magyar szecessziós regény

(Asbóth János: Álmok álmodója)

BARANYAI ZSOLT

„Az új regény már líraibb, modern, korszerű levegője van, szalonokban, vasúton, világvárosokban játszódik, elegáns, művelt világ vonul át benne. Tele van megfigyelésekkel, impressziókkal.” – írja Mezei József a műfaj magyarországi történetét feldolgozó monográfiájának abban a fejezetében, amelyben az 1870-es években fellépő, úgynevezett dezilluzionált nemzedék műveit tárgyalja (Mezei 1973, 377). Asbóth egyetlen regényére tökéletesen illik ez a megállapítás, még ha közelebbi meghatározást kívánnának is a „korszerű” és a „modern” relatív fogalmai. A regény több mint száz esztendővel keletkezése után került az irodalomtudományi érdeklődés középpontjába (Bori 1985; Szajbély 1995; Takáts 1996; Milbacher 1998; Pozsvai 1998; Oláh Örsi 2002; Gergye 2004), ezt megelőzően Németh G. Béla tett kísérletet 1958-ban arra, hogy felébressze Csipkerózsika-álmából (Németh G. 1958).

Az említettek közül egyetlen tanulmány sorolja fenntartások nélkül a regényt – nyelvi és stilisztikai jellemzői alapján – a szecesszió áramába (Oláh Örsi 2002), Szabó Zoltán és P. Dombi Erzsébet stílustörténeti kutatásaira támaszkodva (P. Dombi 1976; Szabó 1976), többen rámutatnak viszont impresszionista vonásaira (Németh G. 1958, 1990; Pozsvai 1998). Pozsvai, bár említi az art nouveau-t és a Jugendstilt a mű kapcsán, egészében véve azt – könyvének Művészethódolat című fejezete szerint – szimbolista alkotásnak tartja (Pozsvai 1998, 96-110). „A szimbolizmusra nagymértékben jellemző művészet-kultusz tehát az Álmok álmodójában mind a cselekményszövést, az alakformálást, mind az atmoszférateremtést és a világkép kialakítását meghatározza” (Pozsvai 1998, 109). A művészet kultikus tisztelete azonban nem csupán a szimbolizmus karakterjegye, éppúgy érvényes a szecesszióra is. A két irányzatot talán éppen ez a momentum választja el a legkevésbé egymástól. Feltételezhetjük-e, hogy Asbóth Álmok álmodója a szecesszió egyik első, Magyarországon talán éppen a legelső irodalmi dokumentuma, még akkor is, ha keletkezésének idején – valószínűleg 1872 és 1876 között érlelődött és íródott, s 1877 végén jelent meg (Kiczenko 2002, 283) – még neve sem volt ennek az irányzatnak. Ugyanez érvényes az egész szecessziós mozgalom és stílus alapművének tartott Huysmans-regényre, A különcre (1884), amely Oscar Wilde hősének, Dorian Graynek szinte a „bibliája” volt. A főhős így nyilatkozott a könyv hatásáról: „Csupa méreg volt ez a könyv” (Wilde 1987, 109). Huysmans regényét saját korában egyszerűen a naturalizmussal szakító dekadens életérzés alapművének minősítették, a szecesszióhoz pedig azután kezdték sorolni, miután Oscar Wilde regénye már az új stílus programadó műve lett. A kifinomult ízlésű, olvasott Dorian a következőképpen próbálta megfogalmazni a maga számára, hova sorolja az új francia regényt: „Ennek a könyvnek a stílje az a különös ékszeres írásmodor – egyszerre élénk is, meg homályos, tele argot-val és régiséggel, műszaki kifejezéssel és mesterkélt körülírásokkal –, mely a szimbolista iskolához tartozó néhány finom franciát jellemez” (Wilde 1987, 109). Huysmans regényének Wilde-ra tett hatásával legutóbb Halász László foglalkozott egy esszéjében (Halász 2009, 53-67). Ahogy Wilde Dorian Gray-je Huysmans hősében, Des Essaintes herceg alakjában találta meg a maga előképét: „A hős, a csodálatos párizsi fiatalember, kiben a regényes és tudományos hajlam oly csodásan elegyült, számára önmagának példaképe volt. És csakugyan úgy érezte, hogy az egész könyv tulajdon élettörténetét tartalmazta, melyet megírtak, mielőtt átélte volna” (Wilde 1987, 110), úgy a 19. század utolsó évtizedében zászlót bontó irányzat, a szecesszió számos motívumát, stiláris jellegzetességét a mai olvasó is felismerheti Asbóth szövegén.

Bevezetésként vessünk össze egy-egy részletet Huysmans és Asbóth regényéből! A mindent átesztetizáló, még a technikai civilizáció produktumaiban is az emberi teremtő erő művészi aspektusát előtérbe helyező szecessziós látásmód manifesztációjával találkozunk mindkét esetben. Asbóth regényének az elején a Velencébe érkező főhős, Darvady Zoltán élete legnagyobb szenvedélyéről, az utazásról tesz vallomást. „Szeretem a vasutat. Társtalanul ülve, szeretek hosszas-hosszú időn át keresztülrobogni térségeken, országokon. A mozdony óriási gépe pokoli sebességgel hegyen-völgyön, folyamon és tereken keresztül vontatja a hosszan elnyúló kocsisort, nem ismerve akadályt, tele erővel” (Asbóth 1994, 9-10), majd váratlan fordulattal nem a tényleges látvány, a mellette elsuhanó táj leírásával folytatódik a vallomás, hanem, mintegy belső látomást megjelenítve, antropomorfizált képet ad a vonatot húzó mozdonyról (amelyet, mivel rajta ül a szerelvényen, elvileg nem is láthat): „tüzet okádó karcsú kürtőjében, nehéz emeltyűinek könnyű mozdulataiban mi kísérteti báj; tüdőinek nehéz, de rendszeres lihegésében mennyi élet!” (Asbóth 1994, 10). A gép antropomorfizálása folytatódik („Büszke megvetéssel hagy el mindent, nem törődik emberekkel...” Asbóth 1994, 10). Érdemes felfigyelni, hogy Asbóth mozdonya az attribútumok tanúsága szerint nőnemű „teremtmény”: karcsú, könnyű mozdulatok és báj jellemzi, ami mind feminin képzetet kelt. Huysmans egyértelműen nőneműként mutatja be a mozdonyokat, az ő leírása azonban kifejezetten erotikus. Asbóth jellemzése: „lihegésében mennyi élet” csak látens erotikát rejt, inkább a vitalitást helyezi előtérbe, ahogy azonban Huysmans ábrázolja a működésben lévő mozdonyt, annak már erőteljes szexuális konnotációja van. „Mert van-e itt a földön egy, a paráználkodás gyönyörében fogant és anyaméhből kiszakadt lény, melynek alakja és vonalai tündökletesebbek és fényesebbek, mint ama két mozdony, mely az északi vasút vonalán teljesít szolgálatot?

Az egyik Crampton, imádandóan szőke, a hangja éles, a termete magas és törékeny, szikrázó sárgarézfűzőt visel, karcsú és idegesen nyúlánk, mint a macska, kecses és aranyos. Rendkívüli bája szinte megborzaszt, amikor acélizmait megfeszítve, langy bordáiról lecsöpögő verejtékét fokozva, működésbe hozza finom kerekeinek szerkezetét, és, mint maga az élet, nekilendül, a gyorsvonat élén!

A másik, Engerth, óriási és barna, a kiáltása tompa és rekedt, tompora húsos, öntöttvasvértezetet hord, egy szörnyeteg állat a kócos fekete füstsörényével és az alacsony, párosan futó hat kerekével. Micsoda mindent eltipró hatalom ez, mikor a földet megdübörögtetve súlyosan, lassan vontatja maga után a teherkocsik nehéz sorát! Bizonyos, hogy a finom szőkék és a komoly barnák között nincsen ilyen nemesen karcsú és ijesztően hatalmas nő. Határozottan azt lehet állítani: az ember a maga nemében éppen annyit tett, mint az Isten, akiben hisz” (Huysmans 2002, 24-25).

E két szöveg nem az akkor modernnek számító technikának adózik csodálattal, hiszen a vasút a 19. század második felétől kezdődően az irodalmi ábrázolásokban már szinte természetes módon kapott helyet. Nemcsak egyszerűen mint közlekedési eszköz szerepelt, hanem mint a civilizációs fejlődés olyan eredménye, amely a tér- és időbeli távolság lerövidítésével megváltoztatta az emberek egymáshoz való viszonyát, életformáját, gondolkodásmódját. Mikszáth A tramway című tárcájában ezt írja: „Nem tagadom meg tiszteletem őszinte kijelentését a robogó gőzvonattól, mely kisebbé lapította össze a világot, mert minket közelebb hozott egymáshoz” (Mikszáth 1957, 31). Mikszáth ugyanakkor arra is rávilágít, hogy (Magyarországon) még az 1800-as évek utolsó harmadában is sokan vannak, akik nem hisznek a technikai csodában, az „ördög művének” tartják. A túlvilági utas című novellájában az emberek azt bizonygatják, hogy „ló van abban” [t. i. a mozdonyban] (Mikszáth 1957, 36, 102). Az 1898-as Új Zrínyiász feltámadt szigetvári hősei is valami félelmetes, ismeretlen, animizált lénynek tartják: „új csoda bontakozott ki az éjben [...]  Egy rettenetes szörnyeteg közelgett a távolból, óriás sebességgel, prüszkölve és dübörögve, mintha hétfejű sárkány jönne, és látni lehetett, amint elöl egyik csillogó csápját mozgatja” (Mikszáth 1957, 60). Ennek a metaforákra és hasonlatra épülő bemutatásnak márcsak nyelvi megformáltságánál fogva is érezhetően erőteljes esztétikai aspektusa van, de a vasút intézményének és magának a vonatnak mint járműnek a megítélésében Mikszáthnál a pragmatista szemlélet dominál. A regényhős Zrínyi a maga részéről kételyét fejezi ki a vonattal szemben: „Beismerte, hogy nagyszerű találmány, de elpuhítja a fajt. Egy nemzet, amely vasúton jár, nem jó katona” (Mikszáth 1957, 79). Ez a technikai újdonság azonban nemcsak a korfestés eszköze lesz az irodalomban, hanem hamarosan a cselekmény szerves részévé válik, Tolsztoj Anna Kareninájában például a hősnő tragédiáját megatározó végzet szimbólumaként jelenik meg. Magyar irodalmi példát hozva: Jósika Miklós Pygmaleon című regényében sem pusztán ábrázolt tárgy, jelenség, itt is kitüntetett szerepet játszik a cselekmény alakításában. A bonyolult krimivé fejlődő történet kiindulópontja egy vasúti szerencsétlenség, halálos áldozatokkal, a katasztrófa révén a vonat közvetlenül „beleszól” a túlélők életének további folyásába. Alexander Demandt megfigyelte, hogy a technika újabb vívmányai a tudományos nyelvre is rányomták bélyegüket, a társadalom- és történettudományban, valamint a politikai közbeszédben a régi frazeológiát újabb, a technikai felfedezések világából való metaforák frissítik, élénkítik. Marxot idézi, aki szerint „A forradalmak a történelem mozdonyai” (más megfogalmazás szerint a mozdony: vörös szemű vasparipa, ami általában a forradalom metaforája). Bismarck pedig arról beszélt, hogy nem akarja a „birodalom mozdonyát” „letéríteni a vaspályáról” (Demandt 1978, 129). Bár a mozdony kezdettől fogva a modernitás szimbóluma, a képzőművészetben a huszadik század futuristái aknázzák ki a motívumban rejlő sokértelmű jelentéslehetőséget, megteremtik a dinamika, a sebesség, a gyorsaság, általában véve a technikai civilizáció kultuszát. Bence Erika újvidéki irodalomtörténész külön tanulmányt szentel a témának: A vonat jelentésköre a közép-kelet-európai kultúrában címmel (Bence 2006).

A fenti példák rámutatnak, mi a különbség az Asbóth-, valamint a Huysmans-féle ábrázolás és a többi „pragmatista”, a funkció és gyakorlati haszon oldaláról közelítő nézet között: a szecessziós felfogás számára az ember alkotta produktumok az esztétikai szemlélet tárgyának tekinthetők. A szecesszió azonban nem pusztán „a szépséget” látja meg a vonatban, hanem alkalmas eszközt is arra, melynek segítségével uralkodó életérzését, az elvágyódást, az elkülönülést, a kivonulást realizálhatja. „A kor nagy technikai újdonsága a vonat, amely a gondolkodói tudatban egy újfajta tér- és időértelmezést eredményezett. A vonat a modernség szimbólumává vált, s gyorsaságánál fogva – akárcsak a mozgókép – a tünékenységet, a pillanatnyiságot, a hely- és idő relativizálódásának élményét jelentette, s a szépírói stílusban, kézenfekvő módon, legtöbbször az impresszionista stílusjegyekben, illetőleg a szecessziós elvágyódás motívumában nyilvánul meg” – írja Ajtay-Horváth Magda (Ajtay-Horváth 2001, 87).

Baudelaire és Rimbaud két programadó verse óta (Az utazás, A részeg hajó) számtalan variációban nyer megfogalmazást az utazás. Mindegy, hogy milyen utazásról van szó, legyen az tengeri, légi, szárazföldi, az élményben közös mozzanatok vannak: két part, két (földi) pont, ég és föld között levés; a már nem vagyunk ott és még nem vagyunk ott (valahol) titokzatossága, maga az úton levés, az utazás a fontos, amely ilymódon a létezés szimbólumává válik. Baudelaire-nél az utazás végén „az ismeretlen” vár ránk, Asbóth hőse pedig úgy érzi, hogy amikor vonata „Mestrénél végre egészen elhagyja magát a szárazföldet is: mintha csakugyan más világba törtetne” (Asbóth 1994, 10). A vonaton való utazás, amely lehetővé teszi a sebesség, a gyorsaság átélését, különleges élményt jelent számára, amelyben valósággá válik a vágy: „Hanem leginkább azért szeretem a mozdonyt, mert nem fáradó utazásával el tudja velem hitetni néha, hogy egyenesen kivisz ebből a világból” (Asbóth 1994, 10). Totális életérzését azonban a szimbolisták többségéhez hasonlóan ő is a tengeri utazás metaforájával fejezi ki: „Tenger az emberélet, tele sziklákkal, örvényekkel, és ezeket kerülgeti az ember a legnagyobb óvatossággal, és gonddal, tudva bár, hogy ha mindjárt képes is lesz a legnagyobb erőfeszítéssel és mesterséggel rajtuk keresztűl kanyarogni, épen ez által minden lépéssel közelébb jut a legnagyobb, a legteljesebb, a kikerülhetetlen és orvosolhatatlan hajótöréshez, sőt egyenesen annak evez; a halálnak: ez a fáradalmas utazásának a végczélja, és rosszabb reá nézve valamennyi elkerűlt sziklánál” – írja A fiatal irodalomból című esszéjében Schopenhauer filozófiájáról elmélkedve (Asbóth 2002, 63). Az utazás „végállomása” a halál; Freud is így látja, az utazás tudatalatti jelentését tömören így fogalmazza meg: „Elutazni a leggyakoribb és a legjobban megalapozott halálszimbólumok egyike” (Freud 1985, 272). A Schopenhauer hatása alól még szabadulni nem tudó szecessziós Babits is hasonló élményét fejezi ki a Festett cél, puszta semmi című versében: „Érzem, hogy legjobb resten elpihenni / s nincsen tovább már törekedni út: / rosszkor születtünk s nincs mód újralenni, / nekünk csupán az élet csontja jut. / És mégis egyre futok, egyre vágyom / s valamit keresek még e világon, / mit nem fogok meglelni sohasem”.  Asbóthnál is, Babitsnál is a szubjektum és a kor disszonanciája az otthontalanság érzésének oka. „Miért, hogy rosszkor és rossz helyen születtem!” – teszi fel a kérdést önmagának Darvady a Szent Márk téren a Dózse palota előtt (Asbóth 1994, 11).

Az emberélet hajótöréssel fenyegető utazás – erről az Asbóth-metaforáról nem szükséges bizonygatni, hogy itt Odüsszeusz tengeri bolyongásának, a Szkülla és Charybdis közt való hánykódásnak antik toposza fogalmazódik újjá. Az antik toposz felidézésének gesztusával érvényesíti, aktualizálja az odüsszeuszi létformát, a bolyongást. „Otthont lelni képtelen bolyongó”-ként definiálja önmagát (Asbóth 1994, 13), s az alábbi módon alakítja át a közismert szólásmondást az Egy bolyongó tárcájából című esszéisztikus útirajzában: „Mindenütt rossz, de a legrosszabb otthon” (Asbóth 1866, 22). Szinte szó szerint ismétlődik meg e gondolat Babitsnál is, a Recinatiban: „mindenütt rossz, otthon legrosszabb.” Az otthontalanság érzete űzi, hajtja Asbóthot, hogy bejárja szinte a fél világot (Kiczenko 2002, 277-285), s regényhősét, Darvadyt is, aki ezzel magyarázza édesanyjának írt levelében távolmaradásának okát: „De hogy hazatérjek, azt ne kérd [...] Megfulladnék a levegőtől, melyet szívnom kellene, meghalnék az undortól nagyjaink nagysága, hazafiaink hazafisága, okosaink bölcsessége fölött, újra hallván őket, kikergetne az életből az undor, mely kikergetett a hazából” (Asbóth 1994, 18).

Asbóth magamagát nem aszerint definiálja, hogy milyen közlekedési eszközzel utazik (jól ismert metonímikus önmeghatározások pl. a tengerész, a hajós, az evezős, stb.), ő az állandó úton levés fontosságát hangsúlyozza,  amire megtalálja a legtökéletesebb magyar szót, a bolyongót. „Szabadon, mint a madár [...] össze-vissza, korlátok nélkül, nyugvás nélkül tévelyegni, bolyongani, földgömbünk országain ide-oda cigányoskodni; örök változást egyetlenegyben, mindig újat a régiben; sehol se otthon vagy inkább mindenütt otthon... mily élet volna ez?” (Asbóth 1866, I. 19) A szó etimológiája utal az örök mozgó égitestek egy típusára, a bolygókra, amelyek a természet törvényei szerint járják kirótt pályájukat, de Asbóth előtt ott lebeghetett az örök zsidó apokrif legendája is, írásaiban többször is említi a bolygó zsidó alakját (pl. Asbóth 1866, I. 228).

Az utazás antik toposza mellett, bár látens módon, az archetipikus Narkisszosz-mítosz is szöveg- és cselekményszervező szerepet kap a regényben. Bori Imre figyelt fel elsőként arra, hogy „egy Narcisszosz szenved Darvadyban” (Bori 1985, 150). Milbacher Róbert is fontosnak tartja a motívumot, s kiemeli, Narkisszosz „tragédiája abból fakad, hogy nincsen tisztában azzal, hogy a szeretett másik, az elérendő vágy-kép nem valaki más, hanem ő maga” (Milbacher 1998, 56). Milbacher a mítoszban a tükör, tükrözés metaforikára fekteti a hangsúlyt, értelmezése szerint „Velence Darvady számára tükörként funkcionál” (Milbacher 1998, 56). Narkisszosz „tükre”, amelyben megpillantotta önmaga szépségét, a tó víztükre volt, Velence pedig a vizek városa. A metaforikát képező asszociációs alap tehát archetipikus elem, a víz. Pozsvai Györgyi már többször idézett munkája, amely elsősorban a regény narratológiai eljárásaira fókuszál, szintén felfigyel a regényszerkezetben a nárcizmus jelenségére. Először a mű négy, önálló címekkel  ellátott részét értelmezve, amelyet az író-narrátor (vagyis nem a saját történetét elbeszélő főhős) „könyveknek” nevez, a következő megállapítást teszi: „A keretszerű fejezet metanarratív értékű. Ezért, ha a Második könyv alkalmanként visszatekint a létrejöttét megelőzőekre, akkor mintegy nárcisztikusan ebbe a szövegtükörbe néz” (Pozsvai 1998, 71). Ezután a beszédaktus-elméletet applikálja Darvady belső monológjára, melyben a főhős megvallja Velence iránti szerelmét: „Milyen különös is vagy te Velence, hogy mindig azt tudod tükrözni, ami lelkünkben van” – idézi a főhős vallomását, majd levonja a következtetést: „Ezek szerint az egymásba pillantó tükrök alaphelyzete, mármint a narcisztikus hasonmáskeresés, illetve az arra való rátalálás mozzanata a mű egészének egyik sajátlagos létszemléleti, szövegszervezési és nyelvi-stiláris sarkpontját képezi” (Pozsvai 1998, 74). Érdemes tovább differenciálni, rétegezni a tükör, tükrözés metaforikát a téridő koordináták viszonylatában. Darvady saját jelenének Velencéjét látja, amelyben „Élet és öröm kihalt, minden csak árnya a múltnak, de a múltnak ez az árnya is szebb a jelen valójánál” – állapítja meg, majd ekként összegzi a „látványt”: „Évezred tekint le rám” (Asbóth 1994, 11, 15). Darvady tehát nem a látványt írja le, hanem a látvány kiváltotta reflexióit, ezért lehetséges, hogy miközben a megismerő szubjektum a jelenvalót szemléli, annak múltja tekint vissza rá (a képzeletbeli tükör rámájában). Szecessziós gesztusnak tekinthetjük ezt az írói eljárást, ugyanezzel találkozhatunk Oscar Wilde regényének lapjain, amit talán érdemes hosszabban idézni: „De az irodalomban is vannak őseink, éppúgy, mint saját fajtánkban, s ezek mivoltukban, véralkatukban talán még közelebb esnek és olyan hatást gyakorolnak, melynek teljesen tudatában vagyunk. Voltak idők, mikor Dorian Gray úgy látta, hogy az egész történet csak tulajdon életének leírása, nem amint megelégelte a tetteket és körülményeket, hanem amint képzelete megalkotta számára, amint élettörténete az agyában és szenvedélyeiben lejátszódott. Érezte, hogy ismerte mindazokat a különös, szörnyű alakokat, akik átvonultak a világ színpadán, s a bűnt oly csodássá, a gonoszságot oly kéjes csiklandóvá varázsolták. Úgy tetszett neki, hogy az ő életük valami titokzatos módon az ő élete volt” (Wilde 1987, 124).

Mint a legtöbb mítosznak, ennek is több variánsa maradt fenn, a legismertebb és legteljesebb változatot Ovidius meséli el az Átváltozásokban (Pál – Újvári 1997, 338). Trencsényi-Waldapfel Imre Mitológiája részletesen ismerteti a történetet, s rámutat, hogy a Narkisszosz-mítosz nem értelmezhető Ékho nimfa szerepe nélkül, s „rekonstruál”, valójában inkább konstruál egy hitelesnek tűnő párbeszédes jelenetet Narkisszosz és Ékho első találkozásáról, ami alapján Halász László pszichológiai aspektusból arra a következtetésre jut, hogy „[a]z egymással összefonódó két történet voltaképpen ikertörténet” (Trencsényi-Waldapfel 1968; Halász 1998, 74). Ikertörténet, melyben a két mitológiai alak sorsa találkozásuk pillanatától összefonódik. A nimfa szerelme a szép ifjú iránt csak fokozza annak „nárcizmusát”, a visszautasítás (fordított „kikosarazás”) kudarcélménye pedig végzetes lesz a nimfa számára, nem tudja elviselni a szégyent, ami Narkisszosz elutasító magatartása miatt éri. Elsorvad bánatában, így Ékho sorsa egyben előrevetíti Narkisszosz pusztulását. Ékho – kezdetben a női fecsegés megtestesítője – bűnéért (mivel „falazott” a csapodár Zeusznak Héra előtt, hogy az lebonyolíthassa egy szerelmi kalandját) azzal lakol, hogy nem tud többé szószátyárkodni, sőt, önálló gondolatot sem kimondani, csak megismételni azt, amit mások mondanak, annak is csak a végét „visszhangozza”. Lényege tehát az utánzás, az ismétlés, ami nem lehetséges egy eredeti beszélő  – az adott esetben Narkisszosz – nélkül. Narkisszosz önimádata viszont éppen az Ékhóval folytatott párbeszédben nyilvánul meg, a két mitológiai alak csak egymás korrelációjában nyeri el identitását, a két figura egymást konstruálja meg. Más kiindulópontból Szajbély is hasonló következtetésre jut, amikor azt írja, hogy Asbóth „Darvadyban saját, Irmában pedig Darvady képmását formálta meg” (Szajbély 1995, 124).

Hasonló jelenséggel találkozunk Asbóth regényében, Darvady és Irma szerelmének története több vonatkozásban is párhuzamba hozható Narkisszosz és Ékho mítoszának sémájával, noha az ő kapcsolatuk végkifejletében gyökeresen eltérő fordulatot vesz.  Darvadyban egy Madonna-kép látványa nyomán alakul ki a női szépség ideálja, s ez a kép él benne, míg megtestesülve meg nem látja egy véletlen találkozás során: „Nyílsebesen siklik el mellettem egy gondola [...] a gondolában az én Madonnám ült, szakasztott az az arc, szakasztott abban a félvilágításban” (Asbóth 1994, 53). A szóban forgó Madonna a gyermekkel ábrázolást Darvady a Giudecca szigeten lévő szerénynek mondható Il Redentore templomban látta, ahova magányt keresve a művészet élvezésére akart elvonulni. Ruskin a Velence kövei második kötetében a következőképpen pozicionálja a Megváltó templomát Velence műemlékei között: „A Giudecca csatorna túlsó partján kisded templom áll, mely mint Palladio tervezete hírneves volt a renaissance építők előtt, de a mely mégis aligha vonná magára a legtöbb megfigyelő tekintetét, hacsak nem a Giovanni Bellini képek miatt, melyek benne vannak s miknek megtekintése végett az útas talán emlékezik, hogy átvitette magát a Giudeccán a Redentore templomhoz.” A Redentore templom „kicsi és jelentéktelen külvárosi szigeten áll s csupán azért tarthat számot érdekességre, mivel három kis kép van benne” (Ruskin 1897, II. 461-462). A regény szerint a festmény Darvadyt Bellini-Madonnára emlékezteti, de a szöveg nem állítja, hogy Bellini műve lenne. Kiczenko Judit és Szajbély Mihály (Kiczenko 2002, 296) arra utal, hogy Bellini szerzősége kizárható, nagy biztonsággal állítható viszont, hogy alkotója egyike a Bellini-tanítványoknak. A Madonna-ábrázolás kedvelt témája volt a velencei iskolának. Alvise Vivarini (1444-1505) egyik festményét feltételezik, de e templomban található az ugyancsak Bellini iskolájához tartozó, számos Madonna-festménnyel büszkélkedő reneszánsz festő, Francisco Bissolo (1470-1554) több képe is, így az ő egyik Madonnája is szóba jöhet. Darvady második találkozása Irmával szinte hasonlóképpen zajlik le, az elsőnek megismétlődéseképpen, csak a helyszín más: Velence híres operaháza, a Fenice: „egyszerre mint varázs által volt lebilincselve szemem. Ott van abban az alsó sarokpáholyban, ott van megint az én Madonna-arcom. És mégsem az. Az az arc. De nem Madonna-arc többé, és a bánatosság ama kifejezése sem ül rajta többé. Mintha az egyszerű, de mégis ünnepies, csipkés-fodros, könnyű lila ruhával, és kevés, de nem közönséges ékszerével bágyadtan fénylő barna hajában, egészen más lelkületet is öltött volna [...] És ha arca egészen a megkapó régi lett volna, tán nem érdekelhetett vala jobban, mint így, mikor kerestem a régit az újban. [...] Az ilyen arc bámulatra ragadhat első látásra, de mindig csak mint szobrot bámulhatjuk” (Asbóth 1994, 57). Arthur C. Danto művészetfilozófiai esszéjében érintve a Narkisszosz-problémát, Arisztotelész egyik kitételére hivatkozik, aki a Poétikában már ismertet egy hasonló befogadáslélektani szituációt: „Vannak dolgok, melyeket önmagukban nem szívesen nézünk, de a lehető legpontosabb képük szemlélése gyönyört vált ki belőlünk” – írja Arisztotelész (Danto 1996, 26). Igaz, Arisztotelésznél e viszony fordított, való és képmása az esztétikai percepció sorrendje, de a „gyönyör forrása” a „kép szemlélése”, mint ahogy Darvady is mindig egy konstans élményből, a Madonna-kép látványából indul ki, s a helyzetenként, szerepenként más-más alakot öltő Irmát állandóan ehhez az idolhoz viszonyítja. A következő találkozásuk leírása még szemléletesebben mutatja, hogy Darvady a nőben saját, képzeletben teremtett ideáljának megvalósulását keresi, Irmához való közeledése és birtoklásának vágya szinte alárendelődik a gyönyörélmény esztétikai síkon zajló folyamatának. Harmadszorra egy herceg estélyén találkozik Irmával, aki egy egyszerű nápolyi dal éneklésével kápráztatja el az arisztokrata publikumot. Zoltán először észre sem veszi, „talán azért sem, mert lila ruháját fehér selyemmel cserélte fel” (Asbóth 1994, 63-64), azonban mikor elkezd énekelni, őt is elbűvöli: „Ereimben csergedezni érzém a vérnek forró hevét, és megbűvölve csüngtek szemeim a zengő zongora mellett fehérlő magas alakon” (Asbóth 1994, 64). A festői látásmód s az alliterációk révén érvényre jutó zeneiség mind kitűnő példája a szecessziós stílus Gesammtkunstwerk-törekvésének. Feltűnő ugyanakkor, hogy mindezek ellenére ebben a jelenetben mégsem a már megszokott módon, a Madonna-kép feltoluló emlékéből bontakozik ki Irma alakja, bármennyire is „meg van rendezve” a festői háttér. Azonban csalódnánk, ha nem a szokásos mechanizmus működne Darvadyban. Az események sorrendjét követve: Darvady hamarosan megcsömörlött az előkelő társaságtól, rátört a magány iránti vágy, menekülni szeretett volna ki a szabadba, a lagunákra. Egy fehér márvány padlatú termen kellett átmennie. A szecessziós interiör-festésekben gyakran fellelhető egy ilyen „fehér szoba”, az olvasó emlékezhet Bródy hasonló leírására Az ezüst kecskében. Kevés, de előkelő bútorzatán két szín dominál: a fehér arany díszítéssel. A virágokkal teli termet egy Titian-kép uralja. A menekülni vágyó Darvadyt megfogja a kép, elmerül látványában: „És amint állok, és amint nézek, e kép előtt a káprázatos fehérségben egyszerre mozdulni kezd valami, és kibontakozik zavart szemem előtt fehérben egy női alak, és lassanként felém fordul, és halványságában a kamélia virágával vetekedő arcából egy pár csodálkozó szem tekint reám, hosszan, némán, és megszólal egy kimondhatatlanul szomorú hang” – természetesen Irmáé (Asbóth 1994, 66). Itt csak utalunk arra, hogy a kamélia szerepeltetése a szövegben egészen más, a Madonna-képzettel ellentétes asszociációkat ébreszt, s hogy képzettársításunk helyes, abban megerősít maga a szöveg, amelyből értesülünk, hogy a színpadon éppen a Traviata egy bordala hangzik fel. Madonna és kaméliás hölgy egyszerre, két pólus: a tisztaság és a romlottság egy személyben testet öltve. De az uralkodó a fehér, a tisztaság, az ártatlanság színe. Valószínűleg Darvady is fehér kaméliára gondol belső monológjában „halványságában a kamélia virágával vetekedő arc” (Asbóth 1994, 66). Ennek a Távol-Keletről származó sötétzöld cserjének a virágai különböző színűek lehetnek, rózsaszínűek, vörösek, de fehérek is, fajtától függően. A madonnai tisztaság és ifjabb Dumas Gautier Margitja, a kitartott nő között a fehér szín az összekötő kapocs a maga szimbolikus erkölcsi jelentéstartalmával. Ártatlanságot, naiv bájt sugallnak továbbá a „csodálkozó tekintet”, „szomorú hang” jelzős szerkezetek. A kamélia nemcsak erkölcsi jelentés hordozója, Japánból, Kínából származván a szecesszió egzotikum utáni vágyának is a megtestesítője. Irma első alkalommal lila ruhát viselt, ez az Asbóth regényét elemző Pozsvai Györgyinek Szinyei Merse Pál Lilaruhás nő című festményét, s ezzel az impresszionista technikát juttatja eszébe (Pozsvai 1998, 64). Asbóthot nyelve, stílusa, számos képszerű leírása a magyar impresszionista próza egyik első, egyúttal kiváló képviselőjévé avatja. Az impresszionista látásmóddal és stílussal való kísérletezésre hosszú leírásokat idézhetnénk a regényből, ilyen a vízen ringó Velence látványának költői megfestése („Velence, lebegve mint a tóvirág a vizeken”), vagy a wengernalpi utazás során megpillantott Jungfrau bemutatása (Asbóth 1994, 10, 105-106). Az író tudatosságának bizonyítékaként elég utalni arra, hogy a főhős narrátor saját benyomásainak jellemzéseként többször is használja az „impresszionabilitás” kifejezést (Asbóth 1994, 57-58).  (E vonatkozásban fontos előzmény lehet Kemény Zsigmond, akinek Asbóthra gyakorolt hatására – nemcsak eszmei, hanem szépírói téren – nemrég Mórocz Gábor hívta fel a figyelmet egy kéziratos tanulmányában: Mórocz 2012.) Az impresszionista és szecessziós stílus erősíti egymást, s bár az irányzatok világképében, művészetfelfogásában több ponton lényeges különbség van, közös bennük a színekkel való bánás technikai bravúrja. Ez az impresszionizmust inkább a naturalizmussal rokonítja, a szecessziót viszont a dekorativitásra való törekvés eltávolítja a realista művészetfelfogástól, s a l’art pour l’art esztétikához közelíti.

A fentebb részletesen ismertetett fehér szobajelenet, amelyben a szemlélő a festményből, illetve annak benne élő képmásából bontakoztatja ki az élő alakot s az alapján konstruálja meg a valódi személyt, tipikus esete annak, amit Pozsvai „narcisztikus hasonmáskeresésnek” nevez (Pozsvai 1998, 74). Hogy milyen az eredeti festmény, amelynek mintájára konstruálódik meg az élő hasonmás, az homályban marad. Szimptomatikus, hogy Asbóth elkerüli a klasszikus képleírás, az ekphraszisz alkalmazását, miközben számtalanszor él a képi, a festői leírás eszközével. Ha pontos leírást adna a képről, akkor megkönnyítené a beazonosítás műveletét, a szó szoros értelmében vett képleírás helyett egy rendkívüli szakértelemről tanúskodó esszéisztikus fejtegetést kapunk arról, hogyan nyilvánul meg a reneszánsz kor szelleme az itáliai festészetben. Szajbély Mihály ugyanakkor Murray Krieger ekphrasziszról szóló munkája alapján megkülönbözteti e figura alakzatait, szűkebb és tágabb értelmét, s Asbóth leírását ekphraszisznak minősíti (Szajbély 2006, 21-22). Szimptomatikus az is, hogy az erősen intellektuális beállítódású, a művészet, az irodalom és a politika iránt érdeklődő főhős talán veleszületett művészi hajlamánál, műérzékenységénél fogva fogékonyabb képek dekódolására, mint szövegekére. Irma teste, öltözéke mint látvány sokkal többet mond Zoltán számára, mint a levelei. Irmát mint élő képet vagy szobrot tudja „olvasni”, leveleit olvasva viszont nem érti azok tartalmát, nem érti,  mi vezette kedvesét az éppen adott sorok papírra vetésére, nem tudja megfejteni magatartásának indítékait. Az Irma-leveleknek Darvady számára nincs érdemi kommunikatív szerepük, nem üzenetként, kalligrafikus alkotásként funkcionálnak. Zoltán nárcizmusával magyarázható, hogy olthatatlan vágyat érez a reprodukálásukra. Viszonyuk megromlásakor lemásolja azokat: „minden héten ráfordítok egy napot, hogy egy-egy levelét lemásoljam vonásról vonásra, mint a hamisító, hogy megdöbbenjen saját írásától, mely mégis az enyém. Egy pontot, egy foltot nem fogok elfelejteni, ott lesz minden a maga helyén, szakasztott olyan, mint az eredeti” (Asbóth 1994, 101). Nincsenek érvei a nő kifogásaival szemben, Irmát Irmával akarja szembesíteni. Darvadyt kudarcáért a másolás öröme, gyönyöre kárpótolja. A vágy, olyan tökéleteset alkotni, amely megtévesztésig hasonlít az eredetihez, művészi becsvágy. (E ponton felsejlik az értelmező számára egy újabb mítikus értelmezés lehetősége, a Pygmalioné.) Ez a vágy, elkészíteni a „beszélő köntös” tökéletes másolatát, sarkallta az öreg Lestyák szabót is Mikszáth kisregényében, aki életével fizetett becsvágyáért (az eredeti és másolat viszonyának elméleti feltételeit és konzekvenciáit Eisemann György tárgyalja egy kiváló tanulmányában A beszélő köntös kapcsán: Eisemann 1997, 59-71). Az Irmát térdre kényszeríteni akaró szándék mögött (hogy „megdöbbenjen a saját írásától, amely mégis az enyém”) ott rejlik az a művészetelméleti felismerés, hogy minden másolat önmagában véve eredeti alkotás, éppen azért, mert nem azonos a mintájával, hanem önálló entitás. Azonban ez nem magyarázat a „hamisítási” tervre, főképp nem arra, miért kellettek duplumok a levelekből? A szándék és a kivitelezés viszonyának tisztázásához vissza kell nyúlnunk a Narkisszosz és Ékho-mítosz archetipikus szerepeihez. Zoltán nem akarja elereszteni Irmát, s ha már fizikai valójában meg nem foghatja, őrzi saját kezű leveleiben, de gondoskodik arról, hogy ő is állandóan jelenlévő lehessen Irma számára – ugyancsak saját kezű levelei révén, amelyek, mint tudjuk, valójában Irma levelei. A mítikus alapszituációban rejlő artisztikum emblematikus jelentőségű a szecessziós művészetfelfogás számára, melynek gondolati alapját megtalálhatjuk Schopenhauernél: „a költőnek is feladata, hogy ne csupán jelentős karaktereket vonultasson fel előttünk igaz s hű módon [...] olyan helyzetekbe is kell helyeznie őket, amelyekben sajátosságaik teljességgel kibontakoznak, [...] s ezt nevezzük mindenkor jelentős szituációnak. A való életben és a történelemben a véletlen csak ritkán teremt ily jellegű szituációkat [...] A szituációk sorjázó jelentősége kell, hogy a regényt, az eposzt, a drámát a való élettől különböztesse” (Schopenhauer 1991, 338. Schopenhauer filozófiájának Asbóthra tett hatását részletesen tárgyalja Szajbély Mihály. Ld. Szajbély 1995 és 2006). Csírájában benne van a szecesszió alaptétele, miszerint a művészet magasabbrendű a valóságnál. E gondolat más megfogalmazásban is megtalálható Schopenhauernél, akit Pók Lajos A szecesszió című munkájában idéz: „Ha a világ mint képzet csak az akarat láthatósága, úgy a művészet nem más, mint a láthatóság magyarázata, a camera obscura, mely a tárgyakat tisztábban megmutatja, áttekinthetőbbé, összefoglalhatóbbá teszi; színjáték a színjátékban, a Hamletbeli színpad a színpadon” (Pók 1972, 126).

Hogy mikor kezdődik egy új korszak a művészetben, az többnyire közmegegyezés kérdése. Akkor-e, amikor első stiláris jelei sporadikusan megjelennek, s a kifejlett irányzat ismeretében utólag visszakövetkeztetünk a kezdetekre, vagy amikor már széles körben elterjedt, s láthatóan igyekszik kiszorítani, vagy legalább is háttérszerepre kényszeríteni más, vele párhuzamosan együtt élő irányzatokat. Ha retrospektíve felfedezni véljük egy műalkotáson egy olyan stílus nyomait, amelynek a mű keletkezésekor még neve sem volt, van-e jogunk az adott műben a majdani új irányzat előfutárát látni? A fenti gondolatmenet talán elégséges bizonyítékul szolgál e hipotézis igazolására, s több mint száz év távlatából, túl a szecessziót védő és támadó viták zaján, egyre határozottabban kirajzolódik, hogy Asbóth regényét formabontó szerkezete, nyelvének, stílusának zeneisége és festőisége a szecesszió előfutárává teszi.

Felhasznált irodalom

Ajtay-Horváth Magda (2001). A szecesszió stílusjegyei a századforduló magyar és angol irodalmában. Kolozsvár: Erdélyi Múzeum-Egyesület. Erdélyi Tudományos Füzetek, p. 232.

Asbóth János (1866). Egy bolyongó tárcájából. I-II. Pest.

Asbóth János (1994). Álmok álmodója – Reviczky Gyula: Apai örökség – Tolnai Lajos: A sötét világ. Régi magyar regények II. A magyar próza klasszikusai 20. Budapest: Unikornis Kiadó.

Bence Erika (2006).A vonat jelentésköre a közép-kelet-európai kultúrákban. Forrás, 2. sz. pp. 97-102.

Bori Imre (1985). A magyar irodalom modern irányai. Újvidék: Forum Könyvkiadó.

Danto, Arthur C. (1996). A közhely színeváltozása. Művészetfilozófia. Budapest: Enciklopédia Kiadó.

Demandt, Alexander (1978). Metaphern für Geschichte. Sprachbilder und Gleichnisse im historisch-politischen Denken. München: Beck’sche Verlagsbuchhandlung.

Eisemann György (1997).  Történetiség és fikcionalitás a Mikszáth-prózában. In: Fábri Anna (szerk.). Mikszáth-Emlékkönyv (pp. 59-71). Horpács: Mikszáth Kiadó.

Freud, Sigmund (1985). Álomfejtés. Ford.: Hollós István. Budapest: Helikon Könyvkiadó.

Gergye László (2004). Az arckép mágiája. A magyar művészregény a XIX. és XX. század fordulóján. Budapest: Universitas Könyvkiadó.

Halász László (1998). Az ismétlés fonákságai. Alföld, 7. sz. pp. 72-82.

Halász László (2009). Az eredeti és a másolat alakváltásai. Alföld, 9. sz. 53-67.

Huysmans, Joris-Karl (2002). A különc. Ford.: Kosztolányi Dezső. Utószó: Zsoldos Sándor. Szeged: Lazi Kiadó.

Kiczenko Judit (2002). Asbóth Jánosról. In:Asbóth János válogatott művei. Vál., s. a. r.: Kiczenko Judit. Piliscsaba: Pázmány Péter Katolikus Egyetem Bölcsészettudományi Kar.

Mezei József (1973). A magyar regény. Budapest: Magvető Könyvkiadó.

Milbacher Róbert (1998). „...valamit jelenteni akartam”(Asbóth János: Álmok álmodója) Alföld, 1. sz. pp. 53-69.

Mikszáth (1957). A demokraták - Új Zrínyiász. In: Mikszáth Kálmán Összes Művei. Kritikai kiadás. S. a. r. Király István. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Mórocz Gábor (2012). A bolyongás is rendszer (Egzisztenciális problémák Asbóth János regényében és  értekező prózájában). (Kézirat)

Németh G. Béla (1958). A próza zeneiségének kérdéséhez. (Asbóth János regénye, az Álmok álmodója) Az MTA Nyelv- és irodalomtudományi Osztályának Közleményei. XIII. k. pp. 355-390.

Oláh Örsi Tibor (2002). Asbóth János Álmok álmodója című regényének stilisztikai helye a magyar irodalomban. In:Szabó Zoltán (szerk.). „Arany-alapra arannyal”.Tanulmányok a magyar irodalmi szecesszió stílusáról. Budapest: Tinta Könyvkiadó, pp. 168-190.

P. Dombi Erzsébet (1976). Színhatások a századforduló prózájában. In: Szabó Zoltán (szerk.). Tanulmányok a magyar impresszionista stílusról. Bukarest: Kriterion.

Pál József – Újvári Edit (1997). Szimbólumtár. Budapest: Balassi Kiadó.

Pozsvai Györgyi (1998). Visszanéző tükörben. Az Álmok álmodója ezredvégi olvasata. Budapest: Argumentum Kiadó.

Pók Lajos (1972). A szecesszió. Budapest: Gondolat Kiadó.

Ruskin, John (1896). Velencze kövei. I-III. Ford. Geőcze Sarolta. Budapest: Akadémiai Kiadó.

Schopenhauer, Arthur (1991). A világ mint akarat és képzet. Ford.: Tandori Ágnes és Tandori Dezső. Utószó: Nagy Sándor. Budapest: Európa Könyvkiadó.

Szajbély Mihály (2006). Asbóth, az Álmok álmodója és (most) Wim Wanders. Híd, 11. sz. pp. 13-27.

Szajbély Mihály (1997). Asbóth, az Álmok álmodója és Schopenhauer. In: Szajbély Mihály: Álmok álmodói. Irodalomtörténeti tanulmányok. Budapest: Magvető Kiadó. A tanulmány eredetileg a Világosság 1995. augusztus-szeptemberi számában jelent meg. pp. 110-134.

Takáts József (1996). A kötelességeszme regénye. Holmi, 8. sz. pp. 1123-1134.

Trencsényi-Waldapfel Imre (1983). Mitológia. 8. kiadás. Budapest: Gondolat Kiadó, 1983. pp. 137-140.

Wilde, Oscar (1987). Dorian Gray arcképe. Ford.: Kosztolányi Dezső. Budapest: Európa Könyvkiadó. A Világirodalom Remekei.

A figyelem szenvedélye: megjegyzések a 19-20. század fordulójának irodalomszemléleti változásaihoz Schöpflin Aladár kapcsán

RÁKAI ORSOLYA

„Megeshet, hogy magunk nem vagyunk már képesek hinni, hanem hiszünk annak, aki hisz. Megeshet, hogy magunk nem vagyunk már képesek szeretni, hanem szeretjük az, aki szeret. Megeshet, hogy nem tudjuk már, mit akarunk, hanem azt akarjuk, amit másvalaki akar. Mindnyájan lecsúsztunk annyira, hogy az akaratunkat, a képességünket, a tudásunkat – ha föl nem is adjuk – énünk helyett más fórumra hagyjuk. Mindenképpen már csak azt látjuk, a képernyők, fényképek, videófelvételek, riportfilmek révén, amit korábban mások láttak. Képtelenek vagyunk már mást látni, mint a látottat.” (Jean Baudrillard)

1927-ben a Nyugat jubileumi estjén hangzott el egy érdekes előadás a kritikus két ideáltípusáról, melyek természetesen a maguk tiszta formájában nem lelhetők fel, ám érdekes megfigyelési szempontokat nyújthatnak a kritika jelenségének megértéséhez. Szerzője, Schöpflin Aladár, maga is gyakorló kritikus, alig-alig burkolt módon kora két végletének érzékelt kritikus-típusát rajzolta meg a szövegben, beillesztve ezt a rajzot talán legfőbb témájának, a magyar irodalmi élet kettészakadtságának kontextusába.

Az egyik fajta kritikus, írja, „elméleti meggondolásból indul ki”, szélesebb tudományos alap létrehozására törekszik, általános szempontokat kíván megállapítani, s a műveket ezekhez méri. Látszólagos és vágyott objektivitása ellenére azonban tud nagyon is szubjektív és elfogult lenni, ám elfogultságai nem annyira személyes, mint inkább „párt-elfogultságok”, mivel ez a kritikus mindig egy ízlésbeli, felfogásbeli párt embere, előre megállapított programmal, melyet azonban az irodalom egészének kritériumrendszerével azonosít. Konzervatív, amennyiben mindig a fennálló ízlésbeli kánon és társadalmi rend híve, és amennyiben irodalomszemlélete precedens-elvű: „nagynak elismert írók gyakorlatára támaszkodik, s zavarba jő vagy haragra gerjed, ha olyasvalamivel találkozik, amire nincs precedens, ami túlmegy az előző nagyok gyakorlatán” (Schöpflin 1967c, 147). Ennek következtében az irodalom történetisége és történetiségében megnyilvánuló relativizmusa iránt nemigen érdeklődik. Ám nagy szolgálatokat tehet az irodalomnak az eszmék tisztázásában, a közönség ízlésének nevelésében, színvonala emelésében, és  gyakorlatilag elengedhetetlen a kanonizációs folyamatban, „az írók és művel hierarchiájának megállapításában” (Schöpflin 1967c, 147), mely működésének kitüntetett terepe.

A másik fajta kritikus ezzel szemben „még kissé kérkedik is azzal, hogy az elméletet nem tartja fontosnak” (Schöpflin 1967, 148), az irodalmat nem annyira szabályok és programok hierarchikus érték- és követelményrendszerének, mint inkább tehetségek szabad játékának tekinti. Sokkal közelebb áll a művészhez, mint a tudóshoz: a közvetlen, minél frissebb irodalmi élményből indul ki, s az intenzív megragadottság, „elcsábítottság” állapotában formálja írássá a művel kapcsolatos élményét. A felismert (avagy felismerni vélt, de ez ebből a szempontból mindegy) tehetséget támogatni igyekszik, mellészegődik és igyekszik meggyőzni kiválóságáról a közönséget. Nem neveli, nem „nyesegeti”, de törekszik olyan atmoszférát teremteni számára, melyben tehetsége minél teljesebben kifejlődhet. Akiket tehetségtelennek ítél, azokkal a továbbiakban nem sokat törődik, ám védencei érdekében nem fél a túlzástól sem, „a célt tekinti csupán: ráoktrojálni az emberekre a maga meggyőződését” (Schöpflin 1967c, 149). Van érzéke az irodalom történetisége iránt, hiszen az irodalmat nem kategóriák hierarchikus rendszerének, hanem folyton változó és megújuló folyamatnak tekinti, mely társadalmi-politikai-kulturális hálózatok szövevényében alakul, s igyekszik a mindenkori jelen viszonyrendszerébe illeszteni, ám végső soron „a múltnak annyiban tulajdonít fontosságot, amennyiban analógiákat és argumentumokat ad a jelen törekvéseihez”, és gyakorta figyelmeztet arra, hogy a mai hagyomány tegnap még forradalom volt. A mű megítélésében az író feltételezett intencióinak juttatja a főszerepet, az irodalmi alkotást a benne megnyilvánuló művészi tendenciák és ezek megvalósulásának sikeressége vagy sikertelensége alapján szemléli. Ám mindenekelőtt az író maga érdekli, úgy, ahogy „a regényírót valamely érdekes alakja”, s olyan intenzitással izgatja, „mint valami természeti jelenség” (Schöpflin 1967c, 149).

Látható, hogy nem pusztán objektív-szubjektív szembeállításról vagy a „konzervatív” és a „nyugatos” szemlélet ellentétét végletesítő allegorizálásáról van itt szó – még csak nem is arról, hogy Schöpflin egyszerűen kettéosztotta volna „rosszakra” és „jókra” a kritikai (harc)mezőt. A kétfajta felfogás viszonya sokkal összetettebb, s a felvázolt kép az irodalomszemlélet történeti változásának roppant éles szemű megfigyeléséről tanúskodik.

A kritika Schöpflin felfogásában általános emberi szükséglet, „egy ősi emberi ösztön” (Schöpflin 1967c, 145), feszítő nyugtalanság, vágy, amely mindenkiben közös, s amely végső soron oka és biztosítéka annak, hogy az emberek kapcsolatban, kommunikációs viszonyban tudnak maradni egymással. Mindenki kritikus, aki megfigyel, aki dönt, aki értékítéletet, véleményt fogalmaz meg valamivel kapcsolatban, mindössze az élménykifejezés vágyának intenzitása különbözik bennünk: „akiben ez az élmény olyan intenzív, hogy állandó, lerögzített formába kívánkozik, a közlési ösztön olyan erős, hogy lerögzített formába alakított élményeinek köztudomásra hozása élethivatássá válik, abból lesz az író. Ha ez az élmény magára az életre vonatkozik, akkor az író lírát, drámát, elbeszélést ír. Ha valamely olvasmányra vonatkozik, akkor kritikát ír. A kritikus tehát lényegileg csak élményének forrása által különbözik a szépírótól.” (Schöpflin 1967c, 145.)

Ez a kritikafelfogás gyökeresen eltér attól, amit a 19. század utolsó harmadának irodalmárai gondoltak, s megfogalmazódása elképzelhetetlen anélkül a tapasztalat nélkül, amit az éppen ünnepelt folyóirat, a Nyugat történetének ekkor már mintegy két évtizedes tapasztalata jelentett Schöpflin számára. A Nyugat kritikusainak jó része valószínűleg nem állt túl távol attól a felfogástól az olvasást, a kritikát illetően, amit Baudrillard némileg provokatívan a szemfülesség filozófiájának, illetve a csábítás energetikájának nevezett – az irodalom számukra pótolhatatlan és az életbe maximálisan beleszövődő energiaforrást, energiarendszert jelentett, olyan játékot, amelyért magától értetődő módon küzdeni is érdemes. A szemfülesség, írja Baudrillard, „az alapvető mesterkedés, azt jelenti, hogy nem a saját energiánkból, a saját akaratunkból élünk, hanem abból, amit a többiektől, a világtól csenünk, azoktól, akiket szeretünk, azoktól, akiket gyűlölünk. Tiltott, lopott, csábítással szerzett energiából élünk. A másik maga is csak a fondorlatos szerzésnek, a csábításnak, az átszármaztatásnak ebből a közvetett mozdulatából él. Másra hagyatkozni akarat, hit, szeretet, döntés kérdése, nem elállás mindettől, hanem stratégia: ha őt tesszük meg végzetünknek, ebből a legkifinomultabb energiát nyerjük. Ha valamilyen jelre vagy eseményre bízzuk az életünk gondját, ezzel finomítjuk a formáját. Ez a stratégia korántsem ártatlan. A gyerekek stratégiája.” (Baudrillard 1997a, 142) A „szegény kisgyermeké”, akinek panaszai olyan intenzív visszhangot váltottak ki megjelenésükkor, vagy az érthetetlenségig, az iszonyatig idegen gyerekeké, akik gyilkosságot követnek el Csáthnál, vagy a fiatalemberé, akivel felnőttként találkoznunk Karinthynál megrázó és feldolgozhatatlan élmény, esetleg egyszerűen a felfoghatatlanná vált gyermeki léleké, melynek élményei elfojtott traumákként szorulnak értelmezésre Freudnál. Ennek a Másiknak, vagy néha egyenesen Idegennek a „követése”, megfigyelése új, megkerülhetetlen és életbe vágó feladatnak tűnik a századelő irodalmi életében, legalábbis az írók és olvasók egy jelentős szegmense számára.

Hogyan jött létre ez a csábító, hihetetlen indulatokat kavaró, pozitív és negatív irányban egyaránt roppant éles, vehemens megnyilvánulásokat kiváltó „modernség”, modern irodalom, mely komoly összeütközések során át (ám az utóéletét tekintve annál sikeresebben) tudta megteremteni helyét az átalakuló magyar társadalomban? És hogyan vált ennek kapcsán egyre mélyebbé az a szakadék, amely a „hivatalos” és az „új” irodalom befogadásának módjaiban régtől fogva létezett, de az 1920-as évekre már szinte áthidalhatatlannak tűnt?

Schöpflin természetesen nemcsak abban látta a kritikus feladatát, hogy (amint az idézett jubileumi szöveg fogalmaz) az irodalom nyújtotta feszítő élményeit kifejezze, hanem abban is, sőt, főként abban, hogy megértse és megkísérelje megértetni ezt a folyamatot. A róla szóló szakirodalomban a kortársi kritikáktól kezdve visszatérő motívum – amit legerősebben talán Komlós Aladár hangsúlyoz (minden elismerése mellett) –, hogy Schöpflin mintegy kihagyta az értékelést a kritikából, illetve hogy figyelme nem annyira a műre, hanem a szerzőre és a társadalmi kontextusra irányult. E véleményeknek azonban szinte mindegyike Schöpflin kötetbe gyűjtött szerzőportréi vagy monográfia terjedelmű portréi kapcsán fogalmazódott meg, jelentős részük pedig a „Nyugat-kanonizátorként” elkönyvelt 1937-es monográfia, A magyar irodalom története a XX. században visszhangjaként született. Napi szépirodalmi és színházi kritikáit olvasva azonban jól láthatjuk, hogy Schöpflin nagyon is éles szemmel és tollal figyelte az irodalmi mező születő produktumait, s ezekben az írásokban távolról sem tartózkodott sem a műelemző, sem az értékelő megjegyzésektől. Portréinak és az irodalom társadalmi kontextusát, az irodalmi élet problémáit tárgyaló írásainak azonban éppúgy, mint „irodalomtörténeti monográfiájának” egész más céljai, s ebből következően egész más szempontjai (és módszerei) voltak. Már 1917-ben úgy látja ugyanis, hogy a magyar irodalom olyan minőségi változáson ment és megy keresztül a századfordulón, amely sokak számára nagyon nehezen követhető ugyan, de amely véleménye szerint – s ezt egész pályafutása során igyekszik alátámasztani – nem jelent sem gyökértelenséget, sem szakadást a magyar irodalom, s ami ezzel számára szorosan összefügg, a magyar társadalom fejlődésében (Schöpflin, 1917). Nem előzményeket, előfutárokat keres, még csak nem is a Nyugathoz kötött tendenciáknak puszta igazolását valamiféle „már Vörösmarty is”-típusú érveléssel: egy roppant összetett társadalmi változássorozat szerteágazó mozgatórugóit és elemeit keresi. Ezt a változássorozatot nevezhetjük a társadalmi modernizáció intenzívvé váló szakaszának is. Az irodalom történetisége számára mindenekelőtt ennek az eminensen társadalomtörténeti jellegű változássorozatnak a megfigyelése révén tűnik megragadhatónak (s ez nemcsak a század első harmadában számított meglepő vélekedésnek).

Bár számos cikkben foglalkozik e változások társadalmi következményeivel is, érdeklődése elsősorban afelé irányul, hogy magában az irodalomban, az irodalmi életben, a kritikai gyakorlatban hogyan íródnak le a modernizálódás következményei. Szándékosan nem használom a „hatás” kifejezést, mert Schöpflin ugyan igen sok helyen beszél a társadalom „önkifejezéséről”, különböző társadalmi csoportok, világnézetek „tükröződéséről”, mégsem valamiféle mechanikus mimézisviszonyról van szó nála (amit a szóhasználat talán sugallhat). Később részletesebben be szeretném mutatni azt a folyamatot, melynek során Schöpflinnél a pozitivizmustól örökölt moment-milieu-race hármas több áttételen keresztül rugalmas segítőjévé válik az ettől nem függetlenedő, de az egyéni önkifejezést előtérbe helyező, az irodalom autonómiáját épp ennek révén biztosítani látó elképzelésnek.* A „leíródás” szót azért találom valamivel szerencsésebbnek, mert általa talán érzékelhető, hogy a társadalmi változások az irodalmon belül annak saját szabályai, saját eszközei és saját lehetőségei révén válnak láthatóvá, nem pedig közvetlenül nyilvánulnak meg.

A modernizálódás következményeinek legfontosabbikát pedig abban látja, hogy a magyar irodalom „ma már nem az az egy-világnézetű irodalom, ami a múlt század közepén volt, amikor az írók úgyszólván mind azonos gondolatokat tápláltak a világ és az élet alapvető kérdéseiről, csak a tehetség és temperamentum különbségei választották el őket. A magyar irodalom ma a legkülönbözőbb világfelfogások, szemléleti és ábrázolási módok küzdő tere, a legkülönbözőbb áramlatok, árnyalatok súrlódnak össze benne a régihez kitartóan ragaszkodó, a tradicionálisban teljesen felolvadó konzervativizmustól a minden újítást mohón megragadó forradalmi radikalizmusig. Mindegyre új egyéniségek lépnek fel, új mondanivalókkal és új formákkal, mindegyik a mai magyarság egy-egy új életjelenségét leplezi fel.” (Schöpflin, 1917) Ezeknek a hangoknak, árnyalatoknak a teljessége jelenti számára a modern, polifonná vált magyar irodalmat, melyen belül ugyan lehetnek preferenciáink, de minden hang egyformán érvényes eleme a mai (akkori) magyar irodalomnak, amennyiben „igazi egyéniség s igazi tehetség” szólaltatja meg azt.

1. A modern irodalom fő tendenciái

Schöpflin szerint a modern irodalom azért képes ilyen sokhangú, szabad, változatos művészi mezőként, vagy ha úgy tetszik, kommunikációs térként működni, mert bizonyos alapvető vonásai kialakították és biztosítják számára azt a viszonylagos autonómiát, ami ezt megelőzően csak sokkal kisebb mértékben vagy egyáltalán nem volt adott. A társadalmi változásokon túl (városiasodás, asszimiláció, fejlődő kapitalizmus) kiemel néhány olyan tendenciát, melyek megkülönböztetik az új irodalmat a régitől. Természetesen ezek tendenciák, vagyis nem elvágólagos változások, melyek egyik napról a másikra bekövetkezvén megszüntetnék a korábbi helyzetet, de olyan új választási lehetőségeket jelentenek az írók, költők, kritikusok számára, melyekkel egyre többen élnek is.

Több ilyen tendenciát kiemel, melyek közül itt most csak az egyiket idézném fel: az irodalom függetlenedését a politikától, sőt, a különféle társadalmi kommunikációs rendszerek függetlenedését egymástól. Mindez Magyarországon csak a közelmúltban vett nagyobb lendületet, költészetünk, írja, „Kazinczytól Aranyig mintegy kísérő zenéje volt a nemzet politikai törekvéseinek”, s Beöthyről szólva kiemeli, hogy „irodalmi tanítása át-meg át van szőve politikai eszmékkel és kapcsolatokkal”, az irodalmi jelenségek vizsgálatainak középpontjában pedig „ő tette a nemzeti jelleg eszméjét” (Schöpflin 1967d, 408). A politikától való függetlenedés természetesen nem jelent politikamentes irodalmat, sőt, a kritikus szemléletet Schöpflin sok esetben egyenesen üdvözli a szerzőknél. Mégsem ellentmondás ez. Az irodalom, a politika, a sajtó és a többi kommunikációs rendszer egyre határozottabb szétválása idején más jellegűvé válik az egyes rendszerek működése, és így más megítélés alá is esik. Az elkülönült irodalomba a politika immár „kívülről” nyomul be, veszélyeztetve annak integritását – amennyiben nem az irodalom saját működésmódját, saját értékrendjét, saját szabályait követve történik. Vannak írók például, írja Irodalom és társadalom című tanulmányában, „akikben erős politikai szellem él, ezek műveinek meglesz a maguk politikai hatása, anélkül hogy irodalmi hatásuk csorbulna” (Schöpflin 1967b, 65), ám az olyan politikai tendencia, mely „kívülről nyomul be az irodalmi műbe, egyenesen lehetetlenné teszi az íróra nézve a maga művészetének teljes és szabad kifejtését, előre megjelölt sorompók közé szorítja” (Schöpflin 1967b, 65) Az ilyen tendenciózus irodalmi mű „annyit jelent, hogy az író kilép a maga írói mivoltából, és prédikátorrá válik vagy publicistává”, netán egyenesen politikai propagandistává (Schöpflin 1967b, 64) - az irodalom rendszerén kívül, s egy másik rendszer szabályai szerint szólal meg tehát. Ha pedig a politika aktívan is beavatkozik irodalmi kérdésekbe, akkor komoly problémák várhatók. Pontosan ez történt véleménye szerint a Nyugat fellépését követően, ennek köszönhetően állt elő az a helyzet, amelyet „kettészakadt irodalom”-vitaként ismer az irodalomtörténet.

Még érdekesebb a helyzet az irodalom, a sajtó és a gazdaság kapcsolatait tekintve. Schöpflin olvasatában a történet itt is a fokozatos elkülönülésről szól, de ez a folyamat sem zökkenőmentes. Először A magyar író című, 1908-as esszéjében fogalmazza meg azt, amit később több helyen is felidéz – hogy tudniillik a sajtó és az irodalom viszonya a 19. század húszas éveitől a századfordulóig egy roppant fontos változáson esett át. A folyamat elején „az újságíró írónak számított, s ha ügyes volt a dolgában, ugyanazokban a megtiszteltetésekben és beneficiumokban részesülhetett, mint akármelyik író: vármegyék megválasztották táblabírájuknak, Akadémia éa Kisfaludy-társaság tagjának, vidéki kollégiumok fáklyászenét adtak neki” (Schöpflin 1967a, 42). E leírásból jól látható, hogy nem egyszerűen arról van szó, hogy korábban az újságírás egyszerűen az irodalom része lett volna, hanem arról, hogy az elkülönülési folyamat még igen-igen az elején tartott (ezért is lehetséges politikai hivatalt éppúgy automatikusan nyerni írói tevékenységgel, mint tudományos rangot vagy informális társadalmi megbecsülést). Bár igaz, hogy ezt és az ehhez hasonló írásokat vizsgálhatjuk az irodalom médiatörténetének dokumentumaiként (vö. Szajbély, 2005a), véleményem szerint nem pusztán arról van szó, hogy Schöpflin írása „voltaképpen a második olvasási forradalom kiváltotta kései reflexiónak tekinthető” (Szajbély 2005a, 73), és a sajtó megnövekedő szerepének sem csak az – bár kétségkívül az is – ad fontosságot, hogy a tárcarovat új, a korábbiaknál jóval rugalmasabb publikációs lehetőségeket biztosított az írók számára, s új, az elbeszélő műfajok történetében ráadásul számos modern forma előfutárát is jelentő műfajok (tárcaregény, tárcanovella) születését tette lehetővé (Szajbély 2005a, 74). Legalább ennyire fontos, hogy a sajtó révén kerül olyan új gazdasági környezetbe az irodalom, amely a korábbiakhoz viszonyítva jóval nagyobb függetlenséget tesz számára lehetővé. Nem véletlen, hogy Schöpflin annak felidézésével kezdi idézett írását, hogy Kisfaludy Károly volt az első magyar író, „aki abból élt, amit tollával keresett”, sőt, az ő almanachja, az Aurora volt „az első magyar irodalmi vállalat, amely munkatársainak programszerűen fizetett honoráriumot” - míg Kisfaludy elődei és kortársai „nemes urak voltak”, vagy pedig „mecenások utáni szaladgálással pusztították önérzetüket” (Schöpflin 1967a, 41). Jórészt azonban – ahogy a korábbi idézetekből láthattuk – megmaradt az irodalom korábbi pozíciója: a polgári-politikaivá váló nyilvánosság elsődleges terepe (amit a sajtó nyilvánosságfórummá válása még erősebbé tett), sok esetben a hagyományos (nemesi) politikai karrierrel összhangban, azzal párhuzamosan művelve irodalmat, politikát és publicisztikát. Ennek egyenes következményeként írja le Schöpflin a kiegyezés utáni helyzetet, amikor – a politikai nyilvánosságnak és egyszersmind az e térben befutható karriernek új terület alakulván – „az írók, s épp a legtekintélyesebbek, elmenekültek a sajtóból az állami hivatalokba, vagy pedig képviselők lettek. (…) Ha végignézzük a hetvenes és nyolcvanas évek hírlapírói karát, majdnem csupa olyan neveket látunk közte, melyek viselői csak ugródeszkának használták az újságot, a kedvező pillanatban dezertáltak valami más, több jövedelmet, díszt és tekintélyt adó foglalkozásba” (Schöpflin 1967a, 44-45).

Irodalom, sajtó és gazdaság 19. századi magyar kapcsolatainak és elkülönülésének folyamatát illetően inkább azzal az igen tág horizontú és gondolatébresztő megállapítással értek egyet, amely szerint „az a fejlődési vonal, amely az irodalmi nyilvánosság politikaivá alakulásától a tömegmédiumok megjelenéséhez vezet, a magyar nyilvánosságtörténet esetében a reprezentatív és rendi nyilvánosság egymásmellettiségétől indulva jut el az irodalmin keresztül az alkotmányos nyilvánosságig, egy bő századot fog át, és mintázata sokkal inkább egy harmonikára emlékeztet”, formája tehát roppant távol áll a lineáris, egyirányú fejlődéstől (Keresztúrszki 2003, 181). Keresztúrszki Ida Miroslav Hroch modelljét felidézve rámutat, hogy a Habermas-féle nyilvánosságfejlődési modell (épp annak a sajtóval és a gazdaság fejlődésével való szoros, ám nem kellően reflektált kapcsolata miatt) az európai „kis nemzetek”, vagyis a nem centrális pozíciójú nemzetek esetében felülvizsgálatra szorul. Míg ugyanis „az első esetben a nemzeti mozgalom párhuzamosan haladt a kapitalista polgári társadalom kialakulásával, a másodikban a politikailag független nemzet kialakulás elvált a polgári átalakulás folyamatától” (Keresztúrszki 2003, 178), ez pedig többek között a (Keresztúrszki által Bourdieu kategóriái segítségével leírt) irodalmi mező autonomizálódását is befolyásolta. Bourdieu az irodalmi mezőt a kulturális termelés mezejének részeként megfigyelve leírja, hogy e két mező kölcsönhatása sajátos kettős dinamikát eredményez. Egyrészt megfigyelhető egy diakrón aspektus: erős függetlenedési törekvés az arisztokratikus társadalmi és egyházi hatalomtól, törekvés az esztétikai autonómia minél teljesebb elérésére. Másrészt – a mezőn belüli pozíciószerzési küzdelmek eredményeként – megfigyelhető egy szinkron aspektus is, melynek során mind az irodalmi, mind a tágabban értelmezett kulturális termelési mező ágensei „kétféle rangsorban próbálnak elhelyezkedni: az egyik az autonóm, a másik a heteronóm hierarchia” (Keresztúrszki 2003, 173; vö. Bourdieu, 1993) Az autonóm hierarchia kiépülése során a „céhbeliek” véleménye, a művészi elismertség a mérvadó, míg a heteronóm hierarchia esetében az eladott példányszám, az odaítélt díjak, a színházi bemutatók száma számít. E kettős hierarchia adja a „tiszta” és a „nagy példányszámú” alkotás – avagy „magas” és „tömegkultúra” - elkülönítésének alapját is. Míg az első „fordított gazdasági törvényszerűségeken, az anyagi javakkal szembeni érdektelenség elvén alapul” (Keresztúrszki 2003, 172), addig a másik a gazdaság logikáját elfogadva, annak szabályai szerint működik.

A „harmonika”-alakzat azt jelenti, hogy mindeme bonyolult folyamatok a magyar nyilvánosság történetében összecsúszva jelentkeztek, s ezért az első tárcaregény-közlési kísérlet (Jósika Akarat és hajlam című, könyves megjelenésre szánt regényének publikálása a Budapesti Hiradóban 1845-ben) kétfelől is élénk kritikát váltott ki. Egyrészt a sajtót mint a végre elkülönülni látszó politikai nyilvánosság terepét féltették a szépirodalom – s ezzel a korábbi, osztatlan nyilvánosságfórumok – beszivárgásától, vagyis a múlttól -, másrészt ugyancsak a politikai nyilvánosság fórumát a születő, üzleti alapú tömegsajtól, vagyis a fenyegető jövőtől (Keresztúrszki 2003, 182).

Keresztúrszki Ida végkövetkeztetése, amit sajnos nem tudott részletesen kidolgozni, az volt, hogy a magyar viszonyok közt a kulturális termelés mezejének „politikai alávetettsége miatt az autonóm és heteronóm irodalmi termelés egybefonódik” (Keresztúrszki 2003, 189), s lényegében épp ez eredményezi azt a bonyolult, az elkülönültség igen különböző fokain álló részekből álló rendszert, melynek megértése Schöpflin legfőbb célja volt.

Schöpflin azonban a századfordulóra mindezzel együtt is kialakulni látott egy többszintű, összetett irodalmi szférát, melyben immár van lehetőség a Bourdieu-i autonóm hierarchia alapján működő irodalom és kritika művelésére is (amellett, hogy a gazdasággal szorosabb kapcsolatban működő heteronóm hierarchia üdvösen gazdag, változatos színvonalú tömegkultúra virágzását teszi lehetővé, amit Schöpflin távolról sem kárhoztat, csak a maga helyén kezel). A kettőt a modern irodalom és művészet funkciója köti össze, s ez, úgy látja (egyébként Gerhard Plumpe rendszerelméleti megközelítéséhez hasonlóan), a szórakoztatás. A szórakoztató szándék túlhajtása ugyan az irodalom szegényedéséhez vezetett véleménye szerint, de (többek közt a sajtóval való szorosabb kapcsolat révén) a századvégen az irodalom sokkal inkább „a szórakoztatás szolgálatában állott”, s immár „halványodott a nemzeti hivatás ünnepi tudata” (Schöpflin, 1939). Schöpflin tudatosan nem magas és alacsony, hanem magas- és közönségirodalomról beszél, s bár fontos különbségeket lát a kettő közt, úgy látja, hogy mindkét fajta író szórakoztatni, a közönségét gyönyörködtetni kívánja: „Lehet az embereket szórakoztatni cigányzenével és lehet Beethovennel. S a cigányzenészre sem lehet, ha jó a maga nemében, azt mondani, hogy kiirtandó, rossz muzsikus. Csak éppen, ha bírálják, másképp bírálják, mint Beethovent.” (Schöpflin 1937, 142) Igaz, hogy a közönségirodalom képviselője „benne áll” a közönségben, a magas irodalomé pedig „kívüle és fölötte van a közönségnek, a saját egyéni világnézete látószögéből szemléli az élet és a világ dolgait”, ám mindkét típus irodalom. „Az irodalomba beletartozik mind a két réteg. Akkor teljes egy nemzet irodalma, ha az olvasni vágyók minden rétegét ki tudja elégíteni. A legjobb elmék az ifjúkorban olvasott szórakoztató irodalmon át jutnak el a magas irodalomhoz.” (Schöpflin 1937, 142)

2. Rendszerelmélet és rendszerevolúció – kitérő a nemzet rendszerelméleti fogalmáról

Schöpflinnek az irodalom és a társadalom kölcsönviszonyáról, fejlődéséről alkotott koncepciója nem látszik túl távol állni attól, amit a 20. század utolsó harmadában majd a társadalmi rendszerek evolúciójaként és működéseként foglal igen komplex, sok vitát kiváltó elméleti keretbe Niklas Luhmann, illetve – konkrétabban az irodalom történetét vizsgálva – Gerhard Plumpe.

Már utaltunk rá, hogy a relatív autonómia mellett, sőt, ennek működésében részt vevő „külső tényezők” (például politika, vallás, erkölcs, jog) irodalommal való kölcsönhatása Schöpflin szerint kiküszöbölhetetlen és nem is kiküszöbölni való tényező a modern irodalom viszonyai közt, ám e kölcsönhatások szabályozott módon kell, hogy történjenek ahhoz, hogy a rendszerek működését ne zavarják, illetve extrém esetben ne tegyék lehetetlenné. Az irodalomtörténet vizsgálata során Plumpe hasonló meggyőződésből kiindulva nevezi a művészetet polikontexturális rendszernek (Plumpe, 1995), részletesen vizsgálva, hogy a művészet, irodalom egyéb társadalmi rendszerekkel való kapcsolatai milyen hagyományos irodalomtörténeti problémákat helyeznek új, érdekes megvilágításba. Az, amit Schöpflin az irodalomtörténet fejlődésmodelljéről mond – Thienemann Tivadar elképzelését (Thienemann, 1930) méltatva –, szintén a rendszerelmélet evolúciófogalmához látszik a legközelebb állni. Emlékezhetünk rá, hogy Thienemann a szerves fejlődés gondolatát a szellemi fejlődésével kívánta felváltani, amit Schöpflin a következőképpen foglalt össze: „Az irodalomtörténet mindenkori szelleme nagy hatással van a mindenkori kritikára s az irodalom nem korszakonkint megnyíló és lezáruló valami, hanem változásaiban is állandó folyamat, amelyben a mult mint hagyományforrás minduntalan belenyúl a jelenbe, s a jelen is nem egyszer megvilágítóan hat vissza a multra. (…) A szerves fejlődéssel szemben konstruálja meg Thienemann a szellemi fejlődés gondolatát, amelyben benne van az irodalomnak, mint folytonos folyamatnak, mint szünelen bővülésnek, előrehaladásnak az elképzelése. A fejlődés iránya pedig a tudatosodás.” (Schöpflin, 1930. Csak zárójelben jegyezzük itt meg, hogy filológiai kapcsolat nélkül is tanulságos lesz ezzel kapcsolatban részletesebben felidézni a hasonlóságot Max Weber társadalomfejlődés-koncepciójával – amely a racionalizálódás irányában mozog –, de a hermeneutikai múlthoz fűződő dialogikus viszonyával is.)

E szálat itt félbehagyva térjünk vissza röviden az irodalom és politikai viszonyának kérdéséhez, mely – az irodalmi élet intézményes és szemléleti kettészakadtságának tapasztalata miatt – olyan élénken foglalkoztatta Schöpflint. Ezt az összetett kérdést nyilván lehetetlen itt megfelelő mélységben felvetni, mindössze egyetlen szempontra szorítkoznék: arra, hogy (az iménti elméleti hasonlóságokon felbátorodva) adhat-e a rendszerelmélet segítséget számunkra abban, hogy megfontolásra érdemes leírást alkossunk a nemzet mint egyszerre irodalmon „kívüli” és „belüli” tényező sajátosságairól. Hiszen Schöpflin egyik fő problémája éppen ez: hogyan tehetnénk különbséget az irodalmat korlátozó és szegényítő politikai intervenció és az irodalomban alapvető individuális alkotói meggyőződés kifejeződése között?

A modern, szerepkörök szerint elkülönülő társadalom problematikus viszonyban áll a nemzet fogalmával – 'nemzet' nevű részrendszert ugyanis ez a társadalmi struktúra nem ismer, még akkor sem, ha a nemzet fogalma igen fontos szerepet játszik ebben a korban (is). Ezzel a kérdéssel rendszerelméleti szempontból Szajbély Mihály kísérelt meg szembenézni A nemzeti narratíva szerepe a magyar irodalmi kánon alakulásában Világos után című monográfiájában. Szajbély a nemzetet egyrészt a társadalom egy (uralkodóvá vált) korabeli önleírásaként, másrészt – a kor irodalomszemléletét és kritikusi gyakorlatát vizsgálva – úgynevezett szimbolikusan általánosított kommunikációs médiumként értelmezi. Szimbolikusan általánosított kommunikáció médiumnak Luhmann az olyan alapmédiumokat nevezi, melyek egy társadalmi részrendszer működése során olyan értékként funkcionálnak, amely valószínűvé teszi az adott rendszer kommunikációinak (így magának a rendszernek) folyamatos fennmaradását. Ilyen például a gazdaság esetében a pénz, a tudomány esetében az igazság vagy a politika esetében a hatalom. Ezek jól körülhatárolható fogalmak, s egyértelműen kapcsolhatók egy-egy részrendszer működéséhez (ezek nélkül a működés nem is képzelhető el: a modern társadalomban nincsen gazdaság a pénz fogalma vagy politika a hatalom fogalma, stb. nélkül), részrendszertől független szimbolikusan általánosított kommunikációs médiumot Luhmann épp annak funkciója és működésmódja miatt nem ismer. Éppen itt adódik ez első kérdés azzal kapcsolatban, vajon tekinthetjük-e a nemzetet is ilyen médiumnak, mivel még ha a társadalomhoz, mint rendszerhez kapcsoljuk is közvetlenül – az nem részrendszer, hanem a részrendszerek és az emberi kommunikációk összessége. Hiszen – amennyiben a társadalom egy önleírásáról van szó (amire még visszatérnék) – nem szükségszerű, hogy épp ez és csak ez a médium képezze működése alapját, sőt, ahogy arra egy helyütt Szajbély is rámutat (Szajbély 2005b, 194-195), ez lehetetlen is: a társadalom alapértékeként ugyanis minden részrendszer működését dominálnia kellene, amivel lehetetlenné teszi azok normális működését.  (Nacionalista diktatúrát épp az eredményez majd, ha az első választás politikailag, tudományosan, művészetileg vagy jogilag éppúgy a nemzeti/idegen különbségtétel mentén történik, mint az oktatásban, a vallásban, a tömegmédiában vagy akár a családban, s a rendszerspecifikus kommunikáció már csak az ilyen módon „miénk”-ké szűkített elemek közt játszódhat le.) A modern, szerepkörök szerint elkülönülő társadalom számos politikai konfliktusát épp az okozza, hogy a nemzet nem szükségszerű általános, minden kommunikációs választást befolyásoló érték-médium a számára, vagyis nem képes szimbolikusan általánosított kommunikációs médiumként működni.

Felvethető természetesen ezzel szemben – és Szajbély ezt az utat választja –, hogy a 19. század második felének magyar társadalmában még nem beszélhetünk a szerepkörök szerinti elkülönülés uralkodóvá és egyértelművé válásáról (ami tökéletesen elfogadható álláspont), és a kortársak, mindenekelőtt Gyulai köre épp a növekvő széttagoltság érzékelése miatt keresett valami olyan általános értékmédiumot, mely e nyugtalanító folyamat ellenében hatna. Ebben az esetben a nemzet mint szimbolikusan általánosított kommunikációs médium a társadalom egy bizonyos csoportja által alkotott önleírása kellene, hogy legyen. (Feltéve természetesen, hogy továbbra is használhatónak ítéljük olyan struktúrák alkalmazását, amelyek igazán csak majd a társadalom evolúciójának egy későbbi fázisában lesznek működőképesek.) Azonban amellett, hogy a könyvben sajnos nem kapunk megoldási javaslatot arra nézve, hogy amennyiben ez a koncepció működésképtelennek bizonyult (hiszen a századforduló irodalmi harcai, majd a Nyugat fellépése és az irodalmi élet kettészakadása épp azt mutatja, hogy egyrészt a szerepkörök szerint tagolódóvá válást nemigen lehetett „visszafordítani”, másrészt a kizárólag, vagy legalábbis elsődlegesen nemzeti/idegen különbségtételen alapuló tudományos, gazdasági és kritikai döntések komoly politikai vagy gazdasági hátszél nélkül még időlegesen sem tudtak életben maradni), milyen alternatívát nyújthat a rendszerelmélet a nemzettel kapcsolatosan, ez a megállapítás önellentmondást is rejt. A leírás ugyanis mindig formaképzés, s bár minden forma szolgálhat újabb formaképzések számára médiumként, ez épp a szimbolikusan általánosított kommunikációs médiumok esetében nem igaz: azok ugyanis az adott rendszerspecifikus kommunikáció elsődleges valószínűsítését szolgálják.

A 'nemzet' mint leírás inkább az erkölcsi kommunikáció működésére emlékeztet. Az erkölcs ugyanis Luhmann koncepciója szerint a szerepkörök szerint elkülönülő társadalomban (melynek többé nincs a társadalom egészét domináló és univerzális legitimáló funkcióval bíró középpontja, amely egyetlen érvényes leírásra vezetné vissza a világ összes jelenségét) nem kötődik egyetlen részrendszerhez sem, de mindegyiknél felbukkanhat, és felülkódolhatja az adott rendszer (egyébként az erkölccsel nem kongruens viszonyban lévő) kódját. Ezzel természetesen az adott kommunikáció ki is kerül a kérdéses rendszer területéről – ha például egy tudományosan igaz állítást következő megfigyelésemként mint erkölcsileg rosszat utasítok el, az már nem tudományos döntés, és nem része a tudomány kommunikációs rendszerének. A rétegződés szerinti társadalomban még a valláshoz mint centrumhoz kötött erkölcsi kommunikáció a szekularizálódással elveszítve a társadalom összetartásában játszott alapvető szerepét (ezt, természetesen más szavakkal, a 19. század második felében számos kortárs leírja, s ennek köszönhető a modernség ab ovo erkölcstelenségéről szóló diskurzus is), ilyen módon találja meg szerepét az új helyzetben – végső soron akadályozva az elkülönült rendszerek működését, az elkülönülés ellenében hatva. (Ez természetesen nem feltétlenül jelent „rosszat”, pusztán a strukturális működésre vonatkozik a megállapítás!)

A 'nemzeti/idegen' választás ehhez hasonló, az elkülönülés ellenében ható felülkódolásként működik, de jóval összetettebb és kötöttebb az erkölcsi kommunikációnál. Szajbély alapos elemzése épp arról győz meg, hogy ez az összetettség olyan fokú, hogy joggal beszélhetünk a nemzet (mint a nemzeti narratíva médiumából képződő számos lehetséges forma) esetében ideologikus kommunikációról, már Gyulaiéknál is. A népnemzeti iskola kritikai ítéleteinek esetében ugyanis egyre eldönthetetlenebbé válik, hogy a mű vajon azért jó, mert nemzeti, vagy azért nemzeti, mert jó, s ebből következőleg azért kell nemzeti szellemben alkotni, hogy jó műveket alkossunk, vagy éppen megfordítva. Azaz nem világos, hogy a 'nemzeti' leírja vagy előírja-e a cselekvést. Az ideologikus gondolkodás legfőbb jellemzőjének pedig Luhmann épp azt tartja, ha a gondolkodás „a cselekvést igazoló és orientáló funkciójában felcserélhetőnek bizonyul”. (Luhmann 1999, 14) (Épp ez lesz az alapvető különbség a bizonyos fokig Gyulai „ellenzékeként” működő Figyelő-munkatársak néhány tagja és a „nyílt kánon” hivatalos képviselői közt: az előbbiek ugyanis – hiába tartják magától értetődően értéknek a nemzetet – nem és egyre kevésbé gondolják felcserélhetőnek az említett két funkciót, s ez az álláspont vezet majd el Schöpflin, Ignotus és mások azon meggyőződéséhez, hogy magyar környezetben, magyarul író alkotó műve természetesen a magyar irodalom része anélkül, hogy „magyaros” volna az ún. konzervatív tábor által elvárt értelemben.)

Az ideológiára emellett jellemző, hogy nem pusztán egy érték mentén szelektál, hanem értékek szoros, egymásra épülő hierarchiáját hozza létre, s ennek csúcsára helyez el egy bizonyos kódpárt. A nemzeti/idegen különbségtétel esetében épp ezt figyelhetjük meg: a nemzeti narratíva folyamatos kiépítése, a kultikus kommunikációs formák intézményesülése arról tanúskodik, hogy az említett döntés során nem pusztán annyit állapítunk meg, hogy az illető jelenség idegen-e, hanem egyszersmind azt is, hogy igaz-e, szép-e, jó-e stb. Az ideologikus kódpár csúcsértékké válása pedig végső soron semlegesíti az így (a rétegződésszerinti elkülönülést idéző módon) alákerülő részrendszerek kódjait, ellehetetlenítve a modern társadalomnak megfelelően történő működésüket. A nemzet a rendi társadalom egyházához hasonlóan kezd funkcionálni, vallási-kultikus legitimáló szerepet játszva vissza-központosítván a modern társadalmat, kétségbe vonva az individualizálódás és a professzionalizálódás eredményeit és létjogosultságát. S épp ezért érzik majd úgy a nyugatos kritikusok, hogy anakronisztikus „vallásháborúba” keveredtek. Ezek az összefüggések azonban csak akkor válnak láthatóvá, ha a nemzetet nem szimbolikusan általánosított kommunikációs médiumként, hanem ideologikus kommunikációként próbáljuk értelmezni a modern(izálódó) korban.

3. Zárszó: a kritikus mint „individuális megfigyelő”

A modernség egy másik alapvető jellemvonása Schöpflinnél is az, amiről most csak rövid zárszóként eshet szó. A kollektívumtól való függetlenedés lehetőségének, az individuális választásnak, az egyéni önkifejezés szabadságának üdvözlése az, ami miatt a Nyugat törekvéseit különösen jelentősnek tartja. A közösségtől való függés lazítása nem jelent szakítást a múlttal vagy a hagyománnyal sem Schöpflin, sem Ignotus számára. Mindössze annyit jelent, hogy a kritikus (de az alkotó is, lásd Ady körüli magyarság-viták) választhat olyan nézőpontot, ahonnan nem a kultikus nemzeti narratív által meghatározott módon lát rá az őt körülvevő társadalom múltjának és jelenének jelenségeire. A kritika (és az irodalomtörténet) feladata így számára elsődlegesen a megfigyelés és a megértés. Hasonlóan ír Ignotus is az „impresszionista” kritikáról: leírásnál, benyomások, megfigyelések továbbadásánál több nem is lehet a műbírálat. „Nem értem – írja –, hogy a kritikának miért kellene egzaktabbnak lennie a fizikánál és a kémiánál, amelyeknek még úgynevezett törvényei sem egyebek, mint jelenségek leírásai.” (Ignotus 1909, 195) Ignotus épp e meggyőződése alapján száll síkra amellett, hogy a világ többféleképpen leírható, és e leírások nem feltétlenül egyeztethetőek össze egymással: a tudományos és az irodalmi „valóságok” (minthogy leírások) egymástól teljesen különbözőek lehetnek (vö. Angyalosi 2007, 54) - hasonlóan ahhoz, ahogyan ezt a szerepkörök szerinti elkülönülést lehető luhmanni kontingencialitás-fogalom feltételezi.

A leírásoknak, az egyedi világoknak ez a végtelen változatossága lesz az a vonzerő, amely a modern kritikust a szerző és a mű után csábítja. Immár nem a mű romantikus-kultikus zseniesztétikától örökölt transzcendens jelleg az, ami miatt a kritikus – Hérakleitoszt parafrazeálva – soha nem léphet kétszer ugyanabba a műalkotásba, hanem a pillanatnyi leírások végtelenségének lehetősége. s Ezzel pedig a modern irodalomszemlélet egyik legjelentősebb vonásához érkeztünk, ahhoz, amit Baudrillard „a Tárgy idegen vonzerejeként” írt le. Az ebből az idegen 'másikból' eredő csábítás „tudja, hogy a másik soha nem a vágy célpontja, hogy az alany téved, amikor azt célozza meg, amit szeret, hogy minden kijelentés téved, amikor azt célozza meg, amit mond. A titok mindig a mesterkedés titka. Annak a szükségszerűsége, hogy mindig másfelé célozzunk, soha ne keressük a másikat a párbeszéd rémisztő illúziójában, hanem kövessük árnyékként, határoljuk körül. Ne legyünk soha önmagunk, de elidegenedettek sem: írjuk be magunkat a Másik alakjának a meghosszabbításába, a máshonnan eredő idegen formába, abba a titkos alakba, amely az események folyamatait és az egyedi létezéseket egyaránt elrendeli.” (Baudrillard 1997, 146-147)

Jegyzetek

«* Egy készülő nagyobb munka keretében, melynek ez a dolgozat részét alkotja.

Felhasznált irodalom:

Angyalosi Gergely (2007). Ignotus-tanulmányok. Közelítések az „impresszionista” kritika problémájához. Budapest: Universitas.

Baudrillard, Jean (1997). A Rossz transzparenciája. Esszé a szélsőséges jelenségekről. Ford. Klimó Ágnes. Budapest: Balassi Kiadó – BAE Tartóshullám – Intermedia.

Baudrillard, Pierre (1997a). Az akaratok elhajlása. In Baudrillard.

Baudrillard,  Pierre (1997b). A Tárgy mint idegen vonzerő. In Baudrillard.

Bourdieu, Pierre (1993). The Field of Cultural Production. Randal Johnson (ed.). Cambridge: Polity Press.

Ignotus (1909). Feljegyzések. Budapest: Grill Károly Könyvkiadóvállalata.

Luhmann, Niklas (1999). Igazság és ideológia (Javaslatok egy vita újrakezdéséhez). Ford. Kiss Lajos András (1990). In Luhmann, Niklas: Látom azt, amit te nem látsz, szerk. Karácsony András, Budapest: Osiris Kiadó.

Keresztúrszki Ida (2003). „... de azért nem irok gyárilag...” A folytatásos regényközlés megjelenése a kultúrtermékek 19. századi magyar piacán. In klasszikus magyar irodalom történet, tanulmányok. Szerk. Dajkó Pál, Labádi Gergely. Szeged : SZTE BTK Doktori Iskola – Tiszatáj.

Plumpe, Gerhard (1995). Epochen moderner Literatur: Ein systemtheoretischer Entwurf. Opladen: Westdeutscher Verlag.

Schöpflin Aladár (1917). Nemzeti irodalom, Nyugat, 1917/3.

Schöpflin Aladár (1930). Irodalomtörténeti alapfogalmak. Thienemann Tivadar könyve. Nyugat, 1930/15.

Schöpflin Aladár (1937). A magyar irodalom története a XX. században. Budapest: Grill Károly Kiadóvállalata.

Schöpflin Aladár (1939). Asszimiláció és irodalom, Nyugat, 1939/5.

Schöpflin Aladár (1967). Válogatott tanulmányok. Szerk. Komlós Aladár, Budapest: Szépirodalmi.

Schöpflin Aladár (1967a). A magyar író (1908). In Schöpflin 1967.

Schöpflin Aladár (1967b). Irodalom és társadalom (1912). In Schöpflin 1967.

Schöpflin Aladár (1967c). A kritikus (Felolvasás a Nyugat jubileumi estjén) (1927). In Schöpflin 1967.

Schöpflin Aladár (1967d). Beöthy Zsolt (1922). In Schöpflin 1967.

Szajbély Mihály (2005a). Irodalom és zsurnalizmus. Karl Kraus és Schöpflin Aladár írásai mint az irodalom médiatörténetének forrásai. Tiszatáj, 2005/2 (59. évf. 2. sz.).

Szajbély Mihály (2005b). A nemzeti narratíva szerepe a magyar irodalmi kánon alakulásában Világos után. Budapest: Universitas.

Thienemann Tivadar (1930). Irodalomtörténeti alapfogalmak. Bp. 1930. (2. kiadás: Danubia, Pécs, 1930, reprint: Pannónia Könyvek, Pécs, 1985)

„Kedves Sándorkám!”

Rajz Sándor levelezése Csáth Gézával és Brenner Dezsővel a Petőfi Irodalmi Múzeum kézirattárának anyagai alapján [1]

WERNITZER JULIANNA

„nem az a legény, aki üti, hanem aki állja”

Kik voltak azok az orvosok, barátok, akik aggódva, ám szinte tehetetlenül voltak kénytelenek végignézni Csáth Géza leépülését? Akik orvosként és barátként is szerettek volna tenni az orvoskolléga és író gyógyulásáért? Dr. Schuszter Gyula 1936 novemberében, nem sokkal Kosztolányi Dezső halála után megjelentet egy cikket a Magyar Hírlap hasábjain Kosztolányi és az orvosok címmel, amelyben a következőket írja: „Öten voltunk legjobb barátok: három fiatal, klinikai tanársegéd: dr. Csáth Géza, dr. Rajz Sándor és én magam. Két ifjú bölcsész, teli művészi ambícióval: Lányi Viktor és Kosztolányi Dezső.” (Schuszter 1936.) A cikket író Schuszter Gyula az írás megjelenésekor már csak az egyetlen túlélő az öt említett orvos és művész közül.

Csáth Gézát, pályája kezdetétől a „nyugatosok” egyik legtehetségesebb ifjú tagjaként tartják számon. A fiatal író nappal orvosként dolgozik, éjszaka viszont művész: verseket, novellákat, színdarabokat ír, rajzol, zenét szerez. 1909-től a Moravcsik-klinika ideggyógyász tanársegédjeként, kollégáival az Üllői úti Potzmann vendéglőben találkozik rendszeresen, itt tárják egymás elé nagyszabású életterveiket. Egy hibás diagnózis kapcsán és egzisztenciális félelmei következtében Csáth 1910-ben morfiumot kezd szedni. A morfium hatása alatt szerzett élményei erősen érződnek irodalmi művein, melyekben az ideggyógyászat akkori eredményeit is felhasználja. Mindez azonban levelezésére is elmondható: rokonainak, barátainak írt levelei jó részében – csakúgy, mint naplójában –, pontosan leírja állapotát, a beadott morfium mértékét, hatását, miközben folyamatosan azt „üzeni” mindenkinek (legfőképp azonban önmagának): javul, éppen jobban van, szinte már leszokott. Ez az önáltatás majd minden levelének kísérője, a vele levelezőknek ez a tény egy idő után nyilvánvalóvá válik, s így egymás közt szőnek (sikertelen) terveket az író megmentésére. A Petőfi Irodalmi Múzeum kézirattárában fellelhető hagyatéki anyagból elsősorban azokat a leveleket választottam ki, amelyek talán kiegészítésül szolgálhatnak a Csáth-kutatók számára, és bővítik a képet, hogyan próbálták orvos-barátai, így a fent említett dr. Rajz Sándor is megmenteni az írót. E levelek tartalmát Csáth naplójával, családi levelezésével és élettörténetével összevetve igyekeztem feldolgozni.

A hagyatékból kiemelt első levél[2] 1911. november 16-án kelt, Rajz Sándor írja Csáth Gézának, az I. számú Sebészeti Klinika fejléces papírján: „mégse való vagy te házas embernek. Olgával pedig kétszeresen nem.” Az 1910-től különböző fürdőhelyeken fürdőorvosként dolgozó Csáth 1910-ben Ótátrafüreden ismerkedik meg későbbi feleségével, Jónás Olgával. Csáth már 1911-től szeretne házasodni, amitől a család, de Rajz is óvja (őt vagy leendő feleségét?), ám az író végül 1913-ban mégis elveszi Olgát.

A következő Rajz-levél[3] 1913. január 26-án Budapesten kelt és Brenner Dezsőnek, Csáth öccsének szól. Hangja bizakodó, elsősorban Jóskával [Rajz Sándor leveleiben J.-nek, vagy Jóskának nevezi Brenner Józsefet, azaz Csáth Gézát] foglalkozik. E levél tanulsága szerint ebben az időszakban Rajz még valóban látott arra reményt, hogy Csáth kigyógyítható a morfinizmusból.

„Jóska tíz nap előtt az első M. mentes esték egyikén volt nálam. Élvezte a méreg mentes hangulatot. A vacsora alatt könnyen tárgyalt az ujonnan bemutatott rókusi doktorokkal, séta közben élvezte az estét, a szagokat, a színeket s a moziban monoklisan és bátran nézte a nőket s nem fárasztotta a mozi levegő. – Ma egy hete O.-nál voltunk együtt, s az estét náluk töltöttem a klinikán. Ez alkalommal még inkább meg voltam vele elégedve. Nem volt túl friss, nem mint szenzácio hatott rá az elvonás. Tonusos és realis volt az arca, a beszéde és a mozdulatai. A méregszekrényéből csak brómot és aspirint szedett. Vacsora után a coitusokról szóló munkájából olvasott föl. – A héten Gyulával [Schuszter Gyula – W. J.] beszéltem telefonon. Visszaesés nem volt. A mai estét ismét együtt töltjük s remélem semmi rosszat nem tapasztalok. - Talán lesz még recidiva, de azért én bizok s neked is bíznod kell Dezsőkém.”

Csáth ekkor még maga is így gondolja, bár a „gyógyulását” már ebben az időszakban is a folytonos visszaesés követi. Az 1000 x ölel Józsi című, 1913 és 1919 közötti családi leveleket tartalmazó kötetben (Csáth 2008) öccsének, Brenner Dezsőnek írt, 1913. március 21-én kelt levelében[4] arról számol be az író, hogy a 0.03 g.”Z” adagot hogyan tornázta fel 0.36 g. „Z”-ig. Ebből a levélből arról is értesülünk, hogy március elején éppen Rajz Sándor ösztönzésére kezdett el egy kúrát, amely az adagok csökkentését és a teljes gyógyulást célozta meg.

„Azután, hogy írtam neked gyógyulásomról, visszaestem a bűnbe. 0.03 „Z” minimalis adag mellett. Azt gondoltam, hogy az akarat teljes megfeszítésével egy kifogástalan dosirozással lehetővé teszem ennek az édes méregnek a használatát. Ha meg lehetne maradni ezen adag mellett, valóban nem járna semmi bajjal. A vicc az, hogy ez lehetetlen. […] Sándor józanított ki, akivel szemben ilyen züllött állapotomban megfeledkeztem minden baráti kötelességemről.” (Csáth 2008, 29.)

Rajz ezzel szemben 1913. május 5-én már komoly aggodalommal ír Csáth öccsének[5] arról, hogy az írót Bécsben kellene kezeltetni. Ehhez édesapjuk, Dr. Brenner József segítségét is szeretné megnyerni. Csáth életrajzából tudjuk, hogy e kísérlet meghiúsult.

„Kedves Dezsőkém!
Csütörtökön este utaztam el Abbáziából. Szerdán levelet kaptam Schuszter Gyulától, melyben Jóska jelenlegi állapotáról ír. Sajnos még mindig semmi javulás. Pénteken délben Szabadkán átutazóban fölkerestem a hivatalban édes apátokat s elmondtam J. m:zását. Megbeszéltük, hogy még aznap ír J-nak s kérni fogja a bűn abbahagyását. Ha a kérés nem vezet célra úgy mégis ahhoz kell folyamodnunk, hogy Brenner bácsi beszél Renterrel, esetleg Moravcsikkal s J. az ő protekciójukkal elmegy a bécsi klinikára – ellenörzött, elvonó kúrát tartani. – Ez a módszer esetleg állásába kerül, de megmenti az egészségét s ha ez meg van J. talál magának más helyet, mint a klinika.”

Rajz szeretné maga is látni, hogyan fogadkozik öccsének az író, így arra kéri Brenner Dezsőt, küldje el neki a márciusban íródott sorokat.

Rajz következő, 1913. május 23-án kelt, Csáthnak címzett levele ismét arra reflektál, hogy az írótól leszokást bizonygató sorokat kapott. Rajz a válaszban kitörő örömmel fogadja Csáth elhatározását. Ebben a helyzetben, mint Rajz írja, a házasságot sem ellenzi. A levél végén gratulál Csáth állásához.

1. kép Rajz Sándor levele Csáth Gézának (részlet)

Ebben az időszakban májusig Budapesten dolgozik Csáth, majd júniustól Palicson van. Könyvében Dér Zoltán ugyanakkor májusra teszi azt a pillanatot, amikor Csáth Géza átlépi a „petit morphinisme” határát és egyre nagyobb morfium és pantopon adagokat vesz be (Dér 1969, 79). Júniusban mégis sor kerül házasságkötésére Jónás Olgával, melyre – még a sokadik „gyógyulás” egyike alkalmából – Rajz Sándor is „áldását” adja. Csáth 1913. október 6-án be vonul a Liget Szanatóriumba. A következő, Dr. Rajz Sándor fejléccel ellátott levélben[7] az orvos és barát a Liget Szanatóriumban elvonókúrán lévő Csáth Gézánál tett látogatásáról számol be Brenner Dezsőnek. Rajz pontos kórismereti leírást ad Csáthról az elvonás pillanatnyi állapotában és beszámol arról is, hogy Olga vele van, segít, s végül azt írja: „Jóska megmenekülten néz ki.”

E sorokat ugyan aláhúzta Rajz, de a levél egésze korántsem támasztja alá e kijelentést. Joggal, hiszen az író gyógyulatlanul hagyja el a Szanatóriumot, melyet azzal indokol, hogy rendszeres kicsi adag esetén kiválóan érzi magát mind testileg, mind lelkileg és ezt szeretné folytatni, ahogyan ezt 1910 májusától 1913 márciusáig tette. Testvérének erről ír Csáth 1913. decemberében,[8] ám meglepő módon – és talán itt kezdődik a hárítás, a felelősség másokra tolása – még a következőket fűzi hozzá:

„Miért nem tünt fel soha azelőtt (Palics előtt) nektek se, Sándornak se a bajom – mert nem volt az. Addig én csak „kis m.-ista” voltam és ez nem teremt betegesállapotot. Ez volt az ok, hogy se Sándor se Gyula nem léptek föl határozottan az ügyem ellen és pl. S. csak ártatlan kisérletezésnek, kiváncsiskodásnak tartotta.”

E levélben éppen orvos-barátait, Rajz Sándort és Schuszter Gyulát emlegeti, akik 1913-ban már komolyan aggódnak Csáth visszaesései miatt. Schuszter levélben figyelmezteti is Brenner Dezsőt, hogy bátyja szenvedélybetegsége súlyosabb, mint azt a család gondolja és az írónak esze ágában sincs leszokni a méregről. Csáthnak minden esetre a fenti decemberi levél tanúsága szerint erős a meggyőződése, hogy képes megmaradni a kis adagok mellett, ám tudjuk, e kísérlet (is) sikertelen marad.

Rajz rendszeresen beszámol Brenner Dezsőnek Csáthnál tett látogatásairól, s ez az időszak – ha lehet így fogalmazni – talán valóban nyugalmasabb az író életében, kicsit kiegyensúlyozottabb, a munka okán és házassága révén. Rajz Sándor Brenner Dezsőnek szóló, 1914. január 24-én kelt levelében[9] örömmel tudatja, hogy: „J. kedélyét, egészségét, kinézését olyannak találtuk, mint amilyen a régi aktív korszakban volt.” Az 1914. február 27-én kelt, Brenner Dezsőnek szóló levél szerint is minden rendben levőnek látszik:

„- Mult csütörtökön Jóskáék vacsorát rendeztek a klinikán Desiréék, Karinthyék, Wiesenger doktor, klinikaiak voltak hivatalosak. – J figyelmes és agilis házigazda volt. Boros üvegeket nyitott, töltött, kínált, mindenkivel diskurált, zongorázott, Karinthy biztatta, hogy a novelláját olvassa föl, csellozott, cigarettát hordott körül. Semmi sem látszott az M. korszakbeli emberekkel való nemtörödömségből. O. a háziasszonyi szerepben – valljuk meg a jelenlevő nők közt legkülönbnek mutatkozott. - Sem Gyula, sem O. valami gyanus vagy aggasztó visszaesési tünetet nem tudnak. A házasságnak semmi kártékony oldalát sem látom. O. igyekszik olyan szerepet betölteni, amilyet Jóska szánt neki.”

Csáth ugyanis ebben az időszakban rendszeresen dolgozik, ír, komponál; erről is több levélben be is számol testvérének (Csáth 2008, 89-98). 1914-ben azonban Csáthot katonai szolgálatra hívják, a háború hatására elveszti uralmát szenvedélye felett és 1917-ben végleg leszerelik. Rajz Sándor 1914 végén ír levelet[11] Brenner Dezsőnek Miskolcról, a hadikórházból. Érdeklődik Jóska után és felteszi a kérdést: „remélhető-e és mondja-e, hogy a méreggel végleg szakít?” Csáth egy nappal később kelt levele Rajz Sándornak[12] megválaszolja az öccsének feltett kérdést, hiszen beszámol betegsége rosszabbodásáról, rohamairól, a feljebbvalóival való konfliktusairól. A levél bizakodó hangját – miszerint a felülvizsgáló bizottság elrendeli a helyi szolgálatra való alkalmaztatását és így menni fog neki a teljes elvonás – egy teljesen depresszív beszámoló váltja fel élete és érzései vonatkozásában. Csáth a háborúról azt írja Rajznak, egészen másképp látja az életet, mint azelőtt, nem bántja többé a mérhetetlen nagyravágyás és irodalmi sikerekre sem vágyik. „A háború rávezet bennünket az egyetlen egészséges szempontra, hogy mindent az élethez és halálhoz mérjünk.” Naplójában szűkszavúbban, de ugyancsak beszámol közérzete rohamos romlásáról és a háború eseményeiről (v.ö. Csáth 1997, II/56-61).

2. kép Csáth Géza levele Rajz Sándornak (részlet)

Felmentése után állapotában azonban nem következik be változás. Csáth Előpatakon körorvos, mielőtt bevonul katonának, s közben is itt dolgozik. 1915. július 24-én az előpataki gyógyfürdő fejlécével ellátott tizenöt oldalas levelében[13] Rajznak az adag-csökkentésről, a „rémes szer” adagolásáról és az azt kísérő rosszulléteiről számol be és megállapítja, hogy az elvonás túl sokat, sőt lehetetlent kíván a betegtől. A fájdalom nélküli, sima elvonás lehetőségeit taglalja levelében. De talán már maga is érzi, tudja, a leszokás önáltatás csupán. Levelei egyre depresszívebbek. Naplójába ugyanebben az időben ugyanazokat az adagolásokat írja be (v.ö. Csáth 1997, II/130-131), valamint öccsének címzett levelében (Csáth 2008, 161-163) is szinte szóról-szóra a Rajz levelében és a naplóban lévő adagolási arányváltozásokról számol be, megköszönve az öccsétől kapott P-t. 1915-ben tíz napot zárt osztályon tölt, majd helyi szolgálatra küldik, így 1915 októberétől Földesen orvos, majd 1917 őszén Regőcére kerül községi orvosnak. 1916. február 6-án kelt, Földesről írt levelében[14] Csáth megírja barátjának, hogy egy évre szolgálaton kívül helyezték, mint „jelenleg szolgálatra alkalmatlant”, majd öt orvosi esetet mesél el. Naplójában (Csáth 1997, II/199-201) e napon édesanyja halálának évfordulójáról emlékezik, leírva pontosan az 1895-ös történéseket. Naplójának megfelelő oldalára csakúgy, mint levelére ráüti új bélyegzőjét: „Med. Univ. Dr. Brenner József belgyógyász, az idegbetegségek kedélybetegségek, és tüdőbajok szakorvosa”. Csáth testvéréhez írt, február 12-én kelt levele[15] már ugyanezt az új bélyegzőt tartalmazza. Az író orvosi hivatásáról és eseteiről is szívesen ír barátjának, testvérének, ám foglalkozását is egyre inkább kimerítőnek és terhesnek tartja. A következő, 1916. március 9-iki Rajznak írt levelében[16] Csáth a himlőjárvánnyal kapcsolatos aggodalmairól és egy kocsis haláláról számol be. Gyógyít, de fél is a járványtól. Naplójába (Csáth 1997, II/203) március 5-én jegyzi be ugyanezt az esetet. A következő Csáth-levél[17] 1916. április 9-én keletkezett, és arról számol be, hogy ilyen zaklatott körülmények között, ami a földesi orvosi hivatással jár, képtelen nyugodt, kiegyensúlyozott életet élni. „A jelenlegi életmódom mellett a jó dosirozás igen nehéz.” – írja Csáth és a „rendelkezésre állás” számára gyötrelmes hatásairól tudósítja barátját. Orvosként nincs nyugalma, bármely percben hívhatják, és ez erősen megviseli idegrendszerét. Ebben a levélben röviden még debreceni útjáról is (április 6-8 között) beszámol. Május elején ismét ír[18] Rajznak a teljes leszokással kapcsolatos tervéről; csak „az alkalmat várom”. Itt újra a munkával járó kiszámíthatatlanság okozta gyötrődéseit taglalja és ebben látja a leszokás akadályát.

A Rajz Sándornak 1916 júniusában íródott két Brenner Dezső-levél[19] szintén mély aggodalomról tesz tanúbizonyságot. A június 11-ikeiből[20] megtudhatjuk, hogy Brenner Dezső Csáth állapotát egy május végi levelében már analizálta orvos-barátjának, de továbbra is aggódik. Anyai nagyanyjuk temetését, amelyen az író is részt vett, részletesen leírja Rajznak, Csáth állapotára is reflektál:

„Az elvonási kezdeményezésekről, ha beszéltünk, mohón és csaknem testével védte a szert. Mikor már alaposabban tárgyalni kezdtünk a dolgairól, elhallgatott és azokkal a dolgokkal indokolta a betegséget, mik következményei. Persze, az a legvigasztalanabb fordulat, hogy apám egészen részvétlenek mutatkozott a kezdeményezett elvonási akciónál.”

A nagyalakú, majdnem egészében az író betegségével foglalkozó levélből kiderül továbbá, hogy apjuk – eddigi nézeteltéréseik miatt – sem levelet nem írt Csáthnak, sem meg nem hívta magához, ami az írónak láthatólag fájt is. Továbbá kitűnik, hogy Csáth az elvonást a háború végéhez, biztos álláshoz, megélhetéshez köti és ezért öccse számára: „az egész terv nagyon távolinak és valószínűtlennek látszik”. Brenner Dezső tehát pontosan látja, milyen rossz a helyzet, de már azt is, hogy nem tud segíteni.

„Eddig a J. halasztása miatt magam is részben elimináltam a betegségének szörnyű hatását. Most újra a régi kínzó élénkséggel foglalkoztat, s a megszabadítás különbözö kombinációin gondolkozom, valószínűleg hiába. Tény az, hogy J. megmentésére eddig még komoly kísérlet nem történt.” […] Bizonyos, hogy J. nem harcol az elvonás mellett, bár azt állítja, hogy igen.”

A második júniusi Brenner Dezső-levél[21] Kosztolányi komoly segíteni akarásáról számol be Rajznak. Arról, hogy értekeztek Ferenczi doktorral és ő analízis nélkül javasolja a legszigorúbb elvonást, amiről Csáth hallani sem akar. Bécsbe sem szeretne menni, kezeltetni magát. Az öcs, bátyja egyre ritkuló leveleire panaszkodik és megjegyzi: „semmit se várj, ami természetes, őszinte és igaz”. Végül a hagyatékban található utolsó, 1916. augusztus 18-án kelt Rajz-levélben[22] az orvos már egyáltalán nem ír aggodalmairól Csáthnak, ceruzával ugyanakkor nyomatékosan aláhúzza: „Várom a leveled”.

Az 1917 őszétől községi orvosként eltöltött regőcei időszak, az 1918 októberében megszületett gyermek sem változtat az írón és sorsán; Csáth sodródik a vég felé. Az író feltehetően 1919 nyarán kelt levele[23] már kényszerképzetekkel, vádakkal teli, csakúgy, mint az a levél,[24] amit ugyanebben az időpontban, röviddel a gyilkosság és az öngyilkosság előtt Olga apjának, Jónás Jakabnak ír lányáról. Ekkorra már túl van egy sikertelen teljes elvonón, amit nem bír és így megszökik a bajai kórházból. Dezsőnek címzett végrendelete,[25] amelyben – kényszerképzetektől sanyargatva – ismét csak feleségét jelöli meg romlása egyetlen okának. Ahogy testvére 1916-ban találóan megfogalmazza: Csáth azokkal a dolgokkal indokolja a betegséget, amik tulajdonképpen a morfinizmus következményei. Így jut el betegsége végső stádiumába. Csáth kórlapján megtalálható a szorongás, az önmagával és a környezetében élőkkel szembeni erőszak, ami írásainak is fő témájává, ám felesége meggyilkolásának és öngyilkosságának is okává válik.

Jegyzetek

«[1] A Petőfi Irodalmi Múzeum (PIM) Kézirattárában található az a Brenner Józsefről [Csáth Géza] szóló Dévavári Zoltántól [Dér Zoltán] származó hagyatéki anyag, amelyet Dévavári Zoltán özvegye adott át 2007-től a Múzeumnak.

«[2] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/50/27/1, Rajz Sándor levele Csáth Gézának, Budapest, 1911. II. 16. keltezéssel, Autográf tintaírás utólagos ceruzaírású aláhúzásokkal

«[3] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/13/12/2, Rajz Sándor levele Brenner Dezsőnek, Budapest, I. 26. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[4]Csáth Géza levele Brenner Dezsőnek. Budapest, 1913. március 21-iki keltezéssel (Csáth 2008, 28-30).

«[5] PIM Kézirattár, jelzet: 2008/13/12/3, Rajz Sándor levele Brenner Dezsőnek, Orosháza, 1913. V. 5. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[6] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/50/27/2, Rajz Sándor levele Csáth Gézának Orosháza, 1913. V. 23. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[7] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/13/12/4 Rajz Sándor levele Brenner Dezsőnek Pestújhely, 1913. XI. 7. keltezéssel, Autográf tintaírás utólagos aláhúzásokkal

«[8] Csáth Géza levele Brenner Dezsőnek, Budapest, 1913. december (Csáth 2008, 83).

«[9] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/13/12/5 Rajz Sándor levele Brenner Dezsőnek, Pestújhely, 1914. I. 24. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[10] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/13/12/6 Rajz Sándor levele Brenner Dezsőnek, Pestújhely, 1914. II. 27. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[11] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/13/12/7 Rajz Sándor levele Brenner Dezsőnek Miskolc, 1914. XII. 8. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[12] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/43/10/2 Csáth Géza levele Rajz Sándornak 1914. XII. 9. keltezéssel, Autográf tintaírás utólagos aláhúzásokkal

«[13] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/43/10/4 Csáth Géza levele Rajz Sándornak, Előpatak, 1915. VII. 24. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[14] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/43/10/5 Csáth Géza levele Rajz Sándornak, Földes, 1916. II. 6. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[15] Csáth Géza levele Brenner Józsefnek, Budapest, 1916. február 12. keltezéssel (Csáth 2008, 187).

«[16] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/43/10/6 Csáth Géza levele Rajz Sándornak, Földes, 1916. III. 9. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[17] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/43/10/7 Csáth Géza levele Rajz Sándornak Földes, 1916. IV. 9. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[18] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/43/10/8, Csáth Géza levele Rajz Sándornak, Földes, 1916. V. 6., Autográf tintaírás

«[19] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/13/11/1 és jelzet:2008/13/11/2 alatt

«[20] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/13/11/1 1916. VI. 11. Brenner Dezső levele Rajz Sándornak Szabadka, 1916. VI. 11. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[21]PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/13/11/2 Brenner Dezső levele Rajz Sándornak Szabadka, 1916. VI. 25. keltezéssel, Autográf tintaírás

«[22] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/50/27/3 Rajz Sándor levele Csáth Gézának 1916. VIII. 18. keltezéssel, Autográf tintaírás utólagos aláhúzásokkal

«[23] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/43/10/9 Csáth Géza levele Rajz Sándornak Autográf tintaírás, én.

«[24] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/43/8/2 Csáth Géza levele Jónás Jakabnak Autográf tintaírás, én.

«[25] PIM, Kézirattár, jelzet: 2008/50/43 Autográf tintaírás, én.

Felhasznált irodalom

Csáth Géza (1997). Fej a pohárban. Napló és levelek. Sajtó alá rendezte Dér Zoltán és Szajbély Mihály. Budapest: Magvető.

Csáth Géza (2008). 1000 x ölel Józsi. Családi levelek 1913-1919. Dér Zoltán hagyatékából sajtó alá rendezte és az utószót írta Beszédes Valéria. Szabadka: Szabadkai Szabadegyetem – Életjel.

Dér Zoltán (1969). Az árny zarándoka. Életjel Miniatűrök 6. Szabadka: Szabadkai Munkásegyetem.

Schuster György (1936. november 15). Kosztolányi és az orvosok. Magyar Hírlap 1936/262.

„Nem adhatom még olvasásra sem”

Ismeretlen levélváltás Csáth Géza naplójáról

DÁVIDHÁZI PÉTER

Szajbély Mihálynak,
a Csáth-életmű kutatójának

Egyik nagybátyám, néhai Weiner Andor hozzám került hagyatékában bukkantam Kosztolányi Dezsőné 1957. június 10-én kelt levelére. Az ismeretlen dokumentum szerény adalékként hozzájárulhat Csáth Géza titokzatos sorsú naplójának kiadástörténetéhez, azaz egy-két ponton segíthet tisztázni a kézirat útjának időrendjét, hozzáférhetőségének egykori korlátait, státusának és rendeltetésének változó megítélését. Mi több, ha a megtalált levelet együtt olvassuk a Kosztolányi-hagyatékban számon tartott,[1] de szintén kiadatlan előzményével, amelyet június 6-án Weiner Andor mint Csáth egykori ismerőse írt Kosztolányinéhoz, akkor a két szöveg együttese Csáth naplójának már nem csak sorsára vet fényt, hanem néhány bejegyzésének hátterére is, sőt megvilágítja a naplóíró életének egy eddig ismeretlen részletét 1917 nyarán, épp azokban a hetekben, amelyek során bejegyzései szüneteltek.

Mindkét levél többé-kevésbé megsárgult (A4-es, illetve A5-ös méretű) írólapon, gépelve és sajátkezűleg aláírva készült. Szövegük helyesírási sajátosságain nem változtattam, betűhív átiratban közlöm őket, csak a könyvcímeket kurziváltam és a nyilvánvaló elírásokat javítottam.

1.
[Weiner Andor Kosztolányi Dezsőnéhez]

Budapest, 1957 junius 6.

Mélyentisztelt Asszonyom!

Mint Csáth Géza egykori jóbarátja és hive fordulok Önhöz abban a reményben, hogy kérésem meghallgatásra talál.

Még 1917.-ben, mint 17 éves ifju augusztus hónapot Székesfehérvárott töltöttem, hol édesapám Dr Weiner Dávid ezredorvos beosztottja volt Dr Brenner főorvos. Apám utján ismerkedtünk meg, őszinte és mély barátság fejlődött ki közöttünk. Ő tanitott, foglalkozott velem irodalmi és zenei vonalon egy teljes hónap minden délutánján naponta legalább 4 órán keresztül. Ennek bizonyítékai a nekem dedikált Zeneszerző portrék kötet, a jegyzetekkel ellátott Muzsikusok, valamint egy nekem irt képes lap. Sajnos a többi emlékemet az idők vihara elpusztitotta. Azonkivül mint igen érdekes bár tulhaladott orvosi könyvet is becsben tartok, melyet mint a Moravcsik klinika tanársegéde irt.

Emléke olyan élénken él bennem, mintha a barátságunk soha nem szakadt volna meg. Az ujságok már régebben irtak arról, hogy müveit ujból ki fogják adni. Azóta figyelemmel kisérek minden irodalmi hirt, hátha valamire rátalálok, ami az ő nekem felejthetetlen személyével foglalkozik. A napokban került kezembe egy tanulmány kötet, melyben Galsai Pongrác hivatkozik Csáth Géza naplójára, mely az Ön birtokában van. Elképzelheti mit jelentene nekem, ha én ezt elolvashatnám. Egyebekben az általam nagyra tartott, éppen Ön által irt Kosztolányi Dezső életrajzban is örömmel olvastam Csáth Gézára vonatkozó adatait nem is beszélve arról hogy az Önök körében szeretett Dr Zalai Béla özvegyével benső barátságban vagyok hosszu évek óta.

Nagyon lekötelezne, ha módot nyujtana nekem arra, hogy a Csáth ügyben egyszer felkereshessem. Igy legalább egyik legilletékesebbtől hallanék még fiatalkoromban rajongásig szeretett tanitómesterem életéről. Elnézést kérve a zavarásért szivélyesen köszöntöm egy mielőbbi válasz reményében ismeretlenül is tisztelő hive

Weiner András
Az Állami Biztositó könyvtárosa
B[uda]p[est]. IX. Üllői út. 1.

2.
[Kosztolányi Dezsőné Weiner Andorhoz]

Budapest, 1957. junius 10.

Igen tisztelt uram,
levelét érdeklődéssel olvastam, annálisinkább, mert Csáth Géza férjemnek unokaöccse volt s én is igen sokra becsültem őt, nemcsak, mint írót, de nagyszerü emberségét is. Naplóját azonban — sajnos — nem adhatom még olvasásra sem. Ez a napló kizáróan betegségének a leirása s a Nemzeti Muzeum zárt anyagában van a helye. Ellenben leánya, Székely Endréné bizonyára sok érdekességgel szolgálhat önnek, mivel ugy tudom nemrégiben lenn is jártak Jugosláviában s több kéziratot is hoztak onnan. Cimét megtalálhatja a telefonkönyvben, vagy a Rádió tudakozójában. Csáth Olga férje zeneszerző s sürün szerepel a Rádió müsorán.

Üdvözlettel:

Kosztolányi Dezsőné

Magyarázó jegyzetek

1.

Weiner Andor — A levél címzettjeként Weiner Andrásként szereplő, anyakönyvi bejegyzése szerint Weiner Andornak nevezett könyvtáros (Tóváros, 1900. II. 26. – Sopron, 1963. V. 8.) 1957 nyarán még az Állami Biztosító Szakszervezeti Könyvtárában dolgozott, de ősztől már tudományos munkatársként a Liszt Ferenc Zeneművészeti Főiskola Könyvtára szerződtette. Több zenei tárgyú kiállítást rendezett. Fennmaradt iratai közt a korabeli művészeti és főként zenei élet számos kiválóságától találunk leveleket, feljegyzéseket vagy dedikált fényképeket, amelyek olykor munkakapcsolatról tanúskodnak, máskor az ő tiszteletből elküldött figyelmességeit nyugtázzák. Weiner Leó halála után Weiner Andor (a zeneszerzőnek csak névrokona) részt vett a Weiner Leó emlékszoba megtervezésében, s az iratai közt megőrzött nyomtatott katalógus szerint a mester egykori méltatóinak itt kiállított fényképei sorában első helyen állt Csáth Gézáé.

Kosztolányi Dezsőné — Kosztolányi Dezsőné Harmos Ilona (Budapest, 1885. II. 21. – Budapest, 1967. XII. 5.) színésznő, író, fordító, aki Görög Ilona néven is publikált.

Székesfehérvárott [...] Dr Weiner Dávid ezredorvos beosztottja volt Dr Brenner főorvos — Dr Weiner Dávid (Veszprém, 1966. IX. 5. — Tóváros, 1943. IV. 1.) tóvárosi körorvos, majd községi orvos, az I. Világháború alatt 1914–1916-ban ezredorvosként a veszprémi 31. honvéd pótzászlóalj orvosfőnöke, ugyanilyen minőségben helyezték 1917-ben Székesfehérvárra a 17. honvéd pótzászlóaljhoz; „Signum laudis” érdemérmet és II. osztályú vöröskereszt kitüntetést kapott. Az 1914 augusztusában bevonult Dr Brenner József (írói nevén Csáth Géza) előbb a déli, majd a keleti fronton, októbertől pedig a trencsényi hadkiegészítő parancsnokságon szolgált, 1915 tavaszán Budapestre került az 1. honvéd gyalogezredhez, itt morfium-függősége miatt elvonókúrára küldték, majd egy évre szabadságolták, ezután került 1917-ben a székesfehérvári egységhez, mígnem augusztus végén felmentették a további szolgálat alól. Dr Weiner 1917 nyarán kétszer is szóba kerül Csáth ekkori, 1917. január 11-étől 1917. október 17-éig terjedő (kiadatlan) naplójában. Először június 17-én, amikor a megviselt Brenner doktor még üdítő változásként fogadja és kedvtelve jellemzi új felettese rokonszenves egyéniségét. „Jun. 17 Az új főnök Weiner Dávid igen jovialis kedves ember, akit máris szeretünk. Ő egy igazi civil minden katonai ambició nélkül. 8 gyerekes apa. Nem akadékoskodik, nem kicsinyeskedik.” Ezután két hétig nincs szó Weinerről, majd három hétig semmilyen bejegyzés sincs, augusztus 28-án azonban Csáth oldalakon át boncolgatja egy kisebb, még aznap elsimult konfliktusukat, s immár elégtétellel veszi tűhegyre főnöke túlzottnak ítélt reagálását, listát készítve feltételezett testi-lelki okairól. Épp ekkor érkezik meg Csáth végső felmentésének távirata, így a gondjaitól megkönnyebbült író szinte egész kis novellát kerekít a nap fordulatos eseményeiből. „VIII. 28 Hétfő […] helyzetem amelyet Weiner ezredorvos durcás, komisz-néma szemrehányó viselkedése még kellemetlenebbé tett valóban vigasztalannak látszott. (Én ugyanis vasárnap miután lázas és gyenge voltam: nem mentem ki Sárbogárdra, hanem beteget jelentettem. Ez Weinernek azért fájt — mert ő szabadságon volt és az volt a nézete hogy inkább áldozzam én fel magamat csak az ezredes előtt ne legyen nyilvánvalóvá, hogy Weiner távolléte (akit pár napra hazaengedett) zavarokkal és nehézségekkel jár. Holott az ezredes az egész üggyel nem nagyon törődik és vasárnap is rögtön kijelentette: ha beteg nem utazhat, punktum. — Így történt. Kaufmann ment ki helyettem és másnap pedig önmaga helyett és rendben volt a dolog. Weiner azonban attól fél, hogy máskor nem engedik el. Ez a félelme alaptalan. De ostoba mód ideges, paranoid ember lévén gyerekesen duzzogott. Én azt gondoltam, hogy ez a körülmény is nehezíti a dolgaimat. Azután: ép most áthelyeztek a kórházhoz, ami naponta 2x25 perc gyaloglást jelent de esetleg 4x is! Hogyan oldjam meg a helyzetet. Ha maradok: meg kell kezdeni betegen a kórházba járást. Ha megyek: zavarok lesznek a pénzzel (liquidatur) stb stb. Ekkor jön Mihály és levelet hoz. Benne sürgöny „Felmentése kedvezoeen elintezve […]” Igy már jó, mondám magamban és hálát adtam a jó Istennek akinek a segélye ép akkor jött amikor legnagyobb volt a baj, a szükség. […] Igy azután már egész más tónusban léptem fel. W[einer] ugyanis megtagadta, hogy Budapestre küld. — Nyugodtan mondám: „Úgy hát ez a bosszú”. És láttam, hogy elevenére tapintottam. Este amikor a kórházban megjelentem a vacsorán — már megszólított és igyekezett jóvátenni hibáját, amelynek valóban nem rosszindulata hanem a) nemúri lelkülete b) hiányos nevelése c) önbizalomhiány d) nyakán levő új fájdalmas furunculus, e) otthoni utjának nem épen kellemes új momentuma […] volt az oka. f) Ezenkívül a már elbeszélt aggodalma, hogy máskor nem fog kimenőt kapni. Én megbocsátottam neki, erővel cukrot erőltetett rám, hogy O[lgá]nak vigyem haza.”[2] Az apától való elhidegülés azonban nem zavarhatta meg a fiával kibontakozott baráti mester-tanítvány viszonyt, hiszen Csáth később még képeslapot küldött neki, s nyilván hallgatott a lezajlott konfliktusról.

foglalkozott velem […] egy teljes hónap minden délutánján — 1917 augusztusában Csáth naplója csupán 2-áról, illetve 26–29-éről tudósít, s ezekben e foglalkozásokat nem említi, de az itteni leírás adalékként szolgálhat az említetlenül hagyott közbülső hetek, s talán az egész hónap történéseihez.

a nekem dedikált Zeneszerző portrék kötet, a jegyzetekkel ellátott Muzsikusok— Csáth Géza, Zeneszerző portrék, Budapest, Politzer, 1911; Csáth Géza, Muzsikusok, Békéscsaba, Tevan, 1913. Weiner Andor hagyatékának hozzám eljutott részében könyvek már nem voltak.

orvosi könyvet […], melyet mint a Moravcsik klinika tanársegéde irt — Dr. Brenner József, Az elmebetegségek psychikus mechanizmusa, Budapest, Eggenberger, 1912. Modern kiadása: Egy elmebeteg nő naplója: Csáth Géza ismeretlen/elfeledett orvosi tanulmánya, szerk. Szajbély Mihály, bev. Mészöly Miklós, Budapest, Magvető, 1978.

egy tanulmány kötet, melyben Galsai Pongrác hivatkozik Csáth Géza naplójára, mely az Ön birtokában van — Az említett kötet: Galsai Pongrác, Társtalanok: Írói arcképek, Pécs, Dunántúli Magvető, 1957; ennek Csáth Gézáról szóló pályarajzában olvasható az utalás, amely Weinert útba igazította: „Néhány évvel ezelőtt került elő Csáth Géza kéziratos naplója (ma Kosztolányi Dezsőné őrzi)”. Uo., 40. Ezek szerint Weiner nem az ekkoriban már elterjedt szóbeszédből sejthette, hanem mint nyilvánosságra hozott körülményt tudhatta, hogy Csáth naplója (illetve annak akkoriban ismert része) Kosztolányiné birtokában van.

éppen Ön által irt Kosztolányi Dezső életrajzban — Kosztolányi Dezsőné, Kosztolányi Dezső, Budapest, Révai, 1938.

Dr Zalai Béla özvegyével benső barátságban vagyok — Zalai Béla filozófus (Debrecen, 1882. VIII. 30. — Omszk, 1915. II. 2.) özvegye Máté Olga (Szigetvár, 1878. I. 1. — Budapest, 1961. IV. 5.) fotóművész.

2.

Naplóját azonban — sajnos — nem adhatom még olvasásra sem — Kosztolányiné válasza közvetve megerősíti, hogy a napló nála van, ugyanis a „sajnos — nem adhatom” itt (mint a gondolatmenet egészéből kiderül) a kérés teljesítésének csakis elvi okokból történő megtagadására utalhat. Nincs okunk feltételezni, hogy ebben a helyzetben, éppen a kérés elhárításakor, a birtoklás tényének elismerése ne lett volna őszinte, ezért Kosztolányiné levelét filológiai bizonyítéknak tekinthetjük: 1957 júniusában Csáth naplója, vagy legalábbis e naplófolyam akkor teljesnek hitt része csakugyan Kosztolányiné birtokában volt.

kizáróan betegségének a leirása s a Nemzeti Muzeum zárt anyagában van a helye — Kosztolányiné egyértelműen, sőt kizárólagosan személyes kórtörténeti leletnek tekintette e naplót, s még 1957-ben is olyan archiválását tartotta volna helyesnek, hogy az átlagolvasók ne férhessenek hozzá, sőt valószínűleg a kutatók is legföljebb csak egy idő után és bizonyos feltételekkel tanulmányozhassák. (A Nemzeti Múzeum mint a célra alkalmas vagy kiszemelt közgyűjtemény említése itt nyilvánvalóan a Széchényi Könyvtárra utal, amely akkor még a Nemzeti Múzeum épületében működött.) Kosztolányi 1916-tól 1918-ig írott leveleiből tudjuk, hogy Csáth észjárásának sajátos logikáját ő is kórosnak, a szenvedélybetegség tünetének gondolta; ezekből és Kosztolányiné idézett mondatából valószínűsíthetjük, hogy évtizedekig a Kosztolányi-család véleménye is késleltethette Csáth naplóinak kiadását, főként amíg azok a család birtokában voltak. Később más okok játszottak közre, hiszen a naplók megjelenése bő két évtizeddel Kosztolányiné halála után kezdődött. Az 1912-1913-ban írott napló első megjelenésére az újvidéki Híd lapjain 1988-ban került sor, majd könyvként a szekszárdi Babits Kiadónál 1989-ben; az 1914 és 1916 közötti háborús évek naplója 1997-ben jelent meg, Dér Zoltán és Szajbély Mihály gondozásában, Budapesten, a Magvető Kiadónál; végül az 1903-1904 és az 1906–1911 közti évek naplója lát napvilágot 2005 és 2007 közt, a szabadkai Életjel Kiadónál. A naplók jóval hosszabb, 1897-től 1919-ig tartó folyamának és Csáth ekkori vegyes feljegyzéseinek kéziratai végül 2007-ben és 2008-ban Dér Zoltán örökösétől vásárlás útján a Petőfi Irodalmi Múzeum kézirattárába kerültek, s ma már szabadon kutathatók.

Csáth Géza [...] leánya, Székely Endréné — Csáth Géza (Brenner József) és Jónás Olga leánya, Székely Endréné Brenner-Csáth Olga (szül. Regőcén, 1918-ban), zongoratanárnő.

ugy tudom nemrégiben lenn is jártak Jugosláviában s több kéziratot is hoztak onnan — Erről 2009-ben a már kilencven éves Brenner-Csáth Olga is megemlékezett. „A férjem leutazott ’56 után rögtön Újvidékre, hogy a hagyatékot feldolgozza. És meg is tette. Kosztolányi Mariska volt az, aki az összehányt dolgokat felhozta egy nagy bőröndben, és rendezte. [...] ezt adtuk mi le a Széchényi könyvtárba.” Az emlékező szerint e bőröndnyi kéziratban nem volt napló. „Csak egy közönséges olvasó vagyok”: Csáth Géza lányával, Olgával Elek Szilvia beszélget. http://www.napkut.hu/naput_2009/2009_06/073.htm. (Letöltve 2012. április 23-án.)

Csáth Olga férje zeneszerző — Székely Endre (Budapest, 1912. IV. 6. – Budapest, 1989. IV. 14.) Erkel-díjas zeneszerző, karnagy, 1950-től 1952-ig a Magyar Rádió kórusának vezetője, 1959-től 1972-ig a budapesti Felsőfokú Tanítóképző Intézet tanára.

Jegyzetek

«[1] MTAK Kézirattára, MS 4635/514

«[2] Petőfi Irodalmi Múzeum Kézirattára, Gy. n. sz.: 2007/51/1. Ezúton köszönöm Varga Katalinnak, a Kézirattár vezetőjének szíves segítségét.

Arcképzés

- Széljegyzetek három Szerb Antal-levélhez -

HAVASRÉTI JÓZSEF

Bevezetés

Kosztolányi Dezsőné könyvében, melyet férjéről írt (Kosztolányi 1990, 218-227), szerepel egy fejezet, Egy napunk címmel; mindig nagy érdeklődéssel olvasom végig, ha kezembe veszem ezt a rendkívül érdekes és szórakoztató könyvet. Nem egyszerűen az író és a magánember Kosztolányi személyiségének plasztikus ábrázolása miatt, sokkal inkább azért, mert az ébredéstől az elalvásig, a munkától a szórakozásig, a kötelességektől a szenvedélyekig, az állóképpé váló pillanatoktól a nap ritmusáig megjelenik e fejezetben egy nagy író élete, és azok az apró, mindennapi „mitológiák” is, melyek a legkisebb gesztusokat is jelentésekkel töltik meg. Miért tanulságos olvasmány egy ilyen fejezet? Egyrészt felidézi az írói személyiség tárgyi-szociális kereteit, azt a habitust, amely a mindennapok alakításában mutatkozik meg, és azt a sajátos életritmust, mely a művek létrejöttének (egyik) kontextusa, vagy háttere lehet. Másrészt, hozzájárul az író mitológiájának vagy imázsának jobb megértéséhez; ha jobban meggondoljuk, ezek is az életmű releváns részei; sőt létezhetnek olyan időszakok és szerzők – lásd Szabó Dezsőt vagy Adyt –, amikor e tényezők erőteljesebben hatnak az irodalmi diskurzusokra, mint a szóban forgó szerzők művei.

Az irodalmi arcképzés vagy önépítés technikái Szerb Antal esetében különösen fontosak, egyrészt, mert Szerb sokat írt és nyilatkozott efféle kérdésekről, másrészt, mert e technikák az ő esetében rendkívül sikeresnek bizonyultak: valóban kialakítottak egy plasztikus Szerb-képet. De e kép ereje annyira intenzívnek bizonyult, hogy a Szerb-művek értelmezését is olykor megnehezítette, a kortársak gyakorlatilag majdnem mindent „elhittek” Szerbnek. Végül szeretnék egy elméleti szempontra is utalni: az életrajziságnak és az irodalomnak a napjainkban mind intenzívebben újragondolt összefüggéseire, melyek az „én-elbeszélői praxisok” irodalom- illetve társadalomtudományos kutatásaiban összegződnek.[1] A pozitivizmus a biográfiából vezette le a művet; Dilthey magát a megértést gondolta el biográfiai mozzanatként, majd e felfogásokat évtizedekre háttérbe szorította a formalista és a strukturalista elemzés szigorú műközpontúsága. Erre visszahatásként (is) jelentkeztek azok a koncepciók, melyek az életrajzi szövegek, a naplók, a peremszövegek sajátos hibridtermészete felől próbálják vizsgálni és megérteni az irodalmat. Ezek a biográfiai szövegfajták és peremműfajok a kollektív és az egyéni biográfia érintkezési pontjainak vizsgálatát teszik lehetővé (Lackó 2001, 9-16), illetve e perspektíva alapján vizsgálják a „szubjektivitás intézményesítését”, mely az irodalom egyik lényeges funkciója, mint ezt Roland Barthes nyomán Angyalosi Gergely megfogalmazta (Angyalosi 1996, 125).

Könnyű lenne ugyanakkor egy efféle, az írót „háziköntösben” ábrázoló gyakorlatot épp Szerb Antal írásaira hivatkozva megindokolni, illetve legitimálni, hiszen több cikkében és nyilatkozatában hangsúlyozta e megközelítésmód jogosságát. Ugyanakkor, mikor Szerb arról írt, hogy a régi humanisták „áhítatos pletykálkodását” tekintette mintaképének (Szerb 1935a, 20), akkor nem okvetlenül irodalmi hálószobatitkok kifecsegésére gondolt, hanem (vagy ezek mellett?) a korszakot és a személyiséget pars pro toto jellemző „kicsiségek”, „részletek”, „apró adatok” előtérbe helyezésére is. A detaillizmus problémájának terjedelmes irodalma van; a „beszédes” részlet, az „egész” töredékeként észlelt részlet, valamint a metonimikus-prózai szépirodalmi technikák domináns stíluselemeként felfogott részlet meghatározó szerepet játszott a 19. század második felének, illetve a 20. század első évtizedeinek művészettörténeti, irodalomkritikai, orvostudományi, filológiai és történetírói diskurzusaiban (Ginzburg 2010).[2] De az is tagadhatatlan, hogy a diskurzus e ponton valóban szétágazik: a Szerb által előszeretettel részletezett intim apróságok egyes esetekben valóban a megértés és a rekonstrukció alapjai, máskor viszont valóban „csak” pletykák; a történetírói modor, vagy a tárcaírói szellem termékei.

Szerbbel kapcsolatban nem maradt fenn olyan részletességű dokumentum, melyből a Kosztolányi kapcsán említett, „az író egy napja” jellegű összeállítás elkészülhetett volna, leszámítva az ifjúkori naplót, amely viszont nem tekinthető kellően reprezentatív szövegnek a teljes életmű vagy az érett Szerb Antal szempontjából. Ezért három levelet választottam az író levelezéséből, olyan dokumentum gyanánt, melyek alkalmasak arra, hogy Szerb a maga személyes-emberi problémáin, vonzalmain, vágyain keresztül jelenhessen meg az olvasó előtt. A három levél a következő: Dionis M. Pippidi részére (Budapest, 1933. január 6.); Babits Mihály részére (Budapest, 1936. augusztus 25.); Sík Sándor részére (Budapest, 1939. november 7.). A levelek utalásaik és motívumaik segítségével felrajzolják egy tragikusan rövid életpálya ívét, vagy legalábbis kijelölik egyes meghatározó szakaszait. A levelek felidézik a magánembert és a „literary gentleman”-t, saját korával, problémáival, valamint félelmeivel; hiszen talán nem az jellemzi legjobban az embert, amire kiváltképpen büszke, hanem az, amitől a legjobban szorong, amitől a legjobban fél, esetleg retteg. Az itt felhasznált életrajzi és filológiai adatok természetesen nem kizárólag az említett levelekből származnak.

„Kedves Barátom…”

Címzett: Dionis M. Pippidi román ókortörténész
(Budapest, 1933. január 6.)

Szerb Antal párizsi ösztöndíjasként ismerkedett meg az – egyébként görög származású – román fiatalemberrel, kettejük barátsága Szerb haláláig tartott; de talán azon túl is: „Valahányszor párizsi tanulmányairól beszélt apám, mindig szóba hozta Szerb Antalt” – írta a történész fia, Andrei Pippidi (Pippidi 1995, 917). A két tehetséges és fényes jövő előtt álló fiatalember között különös barátság szövődött. Különös, mert hátralévő életükben már (valószínűleg) csak egy alkalommal találkoztak személyesen, és azért is, mert Pippidi karrierje szokványosabb volt, könnyebben megtalálta a helyét a hivatalos akadémiai berkekben, míg Szerb egész élete során az akadémiai elismerésért küzdött. A párizsi ösztöndíj után Pippidi 1931-től a római Román Iskolára került, mely történészeket, művészettörténészeket, klasszika-filológusokat továbbképző román presztízsintézmény volt (hasonlóan az akkori bécsi, római, berlini magyar intézetekhez), majd egyetemi tanárként és akadémikusként fejezte be hosszú tudományos pályafutását.[3] Pippidi a nyelvi korlátok miatt Szerb Antal írói működését kizárólag barátja leveleiből ismerte, illetve Szerb eljuttatta neki a Hétköznapok és csodák német kiadását; mely kétségtelenül Pippidi birtokában maradt: „Az első és utolsó Szerb Antal-könyv, amit [apám] ismert, a kávébarna-sárga színű Die Suche nach Wunder volt – most én őrzöm” – írja Andrei Pippidi (Pippidi 1995, 918).

Szerb Antal és Dionis M. Pippidi (1905-1993) között négy év korkülönbség volt mindössze, de ez, mint Andrei Pippidi megjegyezte „később megnövekedett: apám kétszer olyan sokáig élt, mint barátja”. 1929-ben, amikor a párizsi Bibliothèque Nationale-ban megismerkedtek, a négyévnyi korkülönbség elég volt ahhoz, hogy Szerb afféle atyai és pártfogói felülnézetből tekintsen új barátjára. „A román fiú, akit említettem, honpolgárságára nézve román, de tulajdonképpen görög, amint azt az arcából megállapítottam, mielőtt még megismertem volna, és erre nagyon, nagyon büszke vagyok. Rendkívül intelligens és olvasott fiú, kicsit talán liversque, de egyelőre a fiatalsága még jóváteszi ezt a hibát. Jóval fiatalabb nálam, és ezt nagyon szeretem, mert lehet szegeket ütögetni még a fejébe” – írja 1929. szeptember 25-én Tanay Magdának (Szerb 2001a, 34).

A Pippidi-barátság és a francia nyelven bonyolódó Pippidi-levelezés (melynek csak a Szerb Antal által írott részét ismerjük) azért is érdekes, mert Szerb itt olyasvalakinek írt, aki kívül állt a budapesti irodalmi élet ügyein, akivel szemben a barátság jogán rendkívül személyes, olykor évődő-bizalmaskodó, olykor gyerekesen (vagy épp ironikusan) kérkedő hangnemet engedett meg magának.[4] A részletekből, melyekben Szerb saját életének alakulásáról és körülményeiről számol be, megrajzolódik egy olyan imázs,mint amilyen egyrészt Szerbet valóban jellemezte, másrészt amilyen lenni szeretett volna: erős és ügyes, felnőtt és sikeres ember. Jellegzetes Szerb-féle „kettőshangok” ezek: egyrészt körmönfont utalások a tudományos, irodalmi és magánéleti sikerekre, másrészt e büszke utalásokat az önirónia és az öngúny szinte azonnal megkérdőjelezi. De nem csak az irónia teszi viszonylagossá e játékos dicsekvéseket, hanem az is, hogy valahová az idegen semmibe tartanak, egy nagyon távol lévő, más életet élő címzetthez, aki ráadásul egy, az akkori hivatalos Magyarország által lenézett, illetve ellenségesen kezelt nép és nemzeti kultúra képviselője is egyben.

„Annyi mesélnivalóm van, hogy nem is tudom, hol kezdjem. Emlékszel még, hogy részt vettem egy irodalmi pályázaton, amelyet egy magyar irodalomtörténetre írtak ki? Nos, megnyertem, mondanom sem kell, ugye kaptam is már harmincezer lejt, és még hetvenet fogok kapni. Ugyanakkor szegényebb vagyok, mint amilyen valaha is voltam, mert szüleim hazajöttek Párizsból, és apám jelenleg semmit sem keres” (Szerb 2001, 72-73). A levél első közlése Szerb Antal legnagyobb irodalomtörténészi és egyúttal közönségsikerére, Magyar irodalomtörténetére utal. „Mondanom se kell, ugye…”; tréfás-ironikus hang, egy Párizsban kötött diákbarátság játékos-évődő nyelvi visszhangja. A román történésznek írott levelek valamiféle parodisztikus írói szerep közegében fogalmazódtak meg, minden bekezdésük hangsúlyozottan „irodalmi”, minden bekezdésük becses szerzői „dokumentum”. Szerb, ha Pippidinek ír, mindig a fantasztikus karrier, sőt a „világhír” küszöbén áll, mindig sikereivel dicsekszik.

Ugyanakkor: „Szegényebb vagyok, mint valaha” és „Szüleim hazajöttek Párizsból” – írja román barátjának Szerb. Az író családja az egyre komolyabb gazdasági nehézségek elől egy időre Franciaországba költözött, ahol Szerb Károly különféle üzleti vállalkozásokba kezdett (többek között felfújható gumiállatokat forgalmazott), de ezek sem voltak sikeresek (vö. Petrányi 2001, 323). Schultz Dóra (Szerb egyik nagy szerelme az egyetemi évekből) visszaemlékezései szerint a család majdhogynem szegénységben élt Párizs mellett, előfordult, hogy Szerb a nyilvános padok használatáért járó néhány sout sem tudta kifizetni (Petrányi 2001, 323). Szerb állandó problémája a pénz hiánya, illetve szülei siralmas anyagi helyzete: „Nem vagyok valami boldog, mert országom szegénysége sokkal erősebben nyomaszt, mint azelőtt, amikor még nem ismertem a nyugatiak jólétét. Nekem is vannak anyagi nehézségeim, és ez nyugtalanít. De hát ez a téma túlságosan csüggesztő” – írja Pippidinek, 1930. októberében (Szerb 2001a, 64).

A fentebb említett dicsekvő hang természetesen nem kizárólag az irodalmi sikerekre korlátozódik: „van egy kis bájos legénylakásom Budán, a hegyek lábánál, minden igényt kielégítő fürdőszobával, nagyon meg vagyok elégedve. Remélem, hogy látni fogod a my home-omat, my castle-omat. Egy legénylakás nem sokat ér nő nélkül, aki meglátogatja az embert. Van az is. Egy popolana, akiből entellektüel lett és filológus. […] Sajnos van egy jegyese, egy nagyon szeretetre méltó, nagyon érzékeny fiatal zenész, és nem merjük megmondani neki, hogy megcsaljuk. Ez sok kellemetlenséget okoz nekünk” (Szerb 2001a, 72). Szerb Antal 1933-ban a Pasaréten lakik, a Torockó utca 6. szám alatti villában bérel lakást. Szerelmi élete sokáig meglehetősen zűrzavaros, részben életkörülményei miatt, de érzelmi okokból is. Egyszerre büszke és szégyenkezik kapcsolatai miatt; „viszonya van”, ettől felnőttnek érzi magát (vélhetően ez volt élete legfőbb vágya), de szégyenkezik is a viszony némiképp dicstelen kulisszái miatt. Más ez a levél, mint az ifjúkori napló bejegyzései, melyek kisebbrendűségi komplexusokkal, a nőktől való félelemmel, a nemi identitás bizonytalanságaival terheltek. Szerb különös utat jár végig szerelmi életében. Homoerotikus kísértésekkel küzdő kamasz (Térey Benno ügye), gátlásos udvarló (Lakner Klára és Schultz Dóra ügye), balfék férj (Lakner Amália ügye), öntudatos és független szerelmi partner (itt tartunk most), majd a Bálint Klárával 1938-ban kötött, komoly és érzelmileg is megalapozott második házasság rövid időszaka; így lehet jellemezni azt az „ívet”, melynek – az 1933-as levél szerint – egyik szakaszában vagyunk.

„Múlt nyáron Párizsban megvettem egy detektívregényt, és még nem tudom mi lesz a sorsa. Odaadtam egy nagy hazai kiadónak, de még nem kaptam végleges választ. Meglehetősen nyugtalan vagyok, mert nagy reményeket fűztem ennek a műnek a jövőjéhez” (Szerb 2001a, 72). Szerb vonzódott a populáris műfajokhoz, e vonzódásnak több rétege és iránya is kitapintható életművében. Alexits György, Szerb ifjúkori barátja, akivel egy rövid ideig együtt járt Grazban egyetemre, ezt így fogalmazta meg: „Virtuóz író volt. Érdekes módon vonzotta őt a ponyvairodalom. Csaknem biztos, hogy volt valami érintkezése a ponyvával” (Wágner 1996, 65). Elképzelhető, hogy Alexits megfogalmazása mögött („virtuóz író volt”) többféle megfontolás is rejlik. A virtuóz író talán nem csak Szerb írásművészetére utal, hanem a professzionális íróra is. De ennél is fontosabb Szerb közismert vonzódása a zsánerregények primer és rikító pszichológiai valóságaihoz, e szempontból nézve az ő számára Dosztojevszkij és Edgar Wallace jól megfért egymással egyazon polcon. Szerb irodalomfelfogásának ellentmondásosan demokratikus karakterére is következtethetünk ebből: miközben megszállottja volt az exkluzivitásnak, egyúttal a populáris regiszter felé is nyitott maradt (lásd Havasréti 2011, 143. skk.).

Szerb úgy gondolhatta, hogy az irodalom befogadása során működésbe lépő olvasásantropológiai funkciók (gyönyörködés, zsigeri izgalom, más miliőkbe és lelkekbe történő belehelyezkedés, alapvető kulturális minták elsajátítása, az archetipikus-mitológiai képek birodalmába történő alászállás vagy épp’ felemelkedés stb.) ugyanúgy, vagy jobban érvényesülhetnek a ponyva esetében, mint ahogy ez az arisztokratikus/elit regiszter befogadása esetében megfigyelhető.[5] A ponyva esetében ugyanis egyéb funkciókról talán nem is beszélhetünk, a magasabb esztétikai minőségek és a bonyolultabb poétikai kódok kihívásai itt nem zavarják az irodalom funkcionális működését.[6] A Párizsban megvásárolt detektívregény – mint afféle életrajzi index – már A Pendragon legenda felé is mutat, melyet számos kritikus nevezett misztikus detektívregénynek. És még szó van itt (látens módon) egy nagyon fontos dologról, Szerb egyik fő megélhetési forrásáról, a fordításról.[7] A levél ugyan nem mondja ki ezt, de mást nem nagyon jelenthet a mondat – „nagy reményeket fűztem ennek a műnek a jövőjéhez” – mint azt, hogy Szerb saját fordításában jelenjék meg.

„Írnom kell neked legjobb barátomról is. (Vagyis utánad a legjobb, mert a távoli barátok mindig kedvesebbek egy regényes léleknek.) Kerényiről beszélek, a filológusról, a Griechischer Roman szerzőjéről, amelyről több ízben beszéltünk, ha emlékszel. Nagyszerű ember, igazi tudós, és egyszersmind nagy művész. Rendszeresen olvassuk a görög klasszikusokat és rendszeresen bejárok az egyetemi előadásaira. A vallástörténelemről beszél; sejtheted, hogy sűrűn gondolok rád, s szeretném megbeszélni a témáimat veled. Ismersz két német filológust: Walter F. Ottót és Altheimet? Úgy tűnik, ugyanazt csinálják Németországban, mint Kerényi itt: föltámasztják a görög mitológiát (nem tudom, hogyan írják franciául). Gyere hát Budapestre, hogy megismerd. Vasárnaponként nagy kirándulásokat teszünk a hegyekben – remélem egyszer majd te is velünk tartasz majd”. (Szerb 2001a, 72-73).

Érzelmileg, gondolatilag és biográfiai szempontból is rendkívül sűrű szövésű ez a levélrészlet. „Kerényiről beszélek, a filológusról…”: a levél (nem is olyan) titkos hőse Kerényi Károly. Amit Kerényi kapcsán ír Szerb (túl azon, hogy legjobb barátjának titulálja), az a harmincas évek intellektuális foglalatának tekinthető. A Kerényi-Szerb kapcsolat nagyon sokrétű: esszét adott Kerényi évkönyv-sorozatába, a Szigetbe (a Dulcinea című írását); fordította is Kerényit; együttműködtek az Officina kiadó kétnyelvű klasszikusok sorozatában; két cikkében foglalkozott kifejezetten Kerényi munkásságával (Szerb 2002 [1938a]; 2002 [1941]); továbbá gyakran utalt rá írásaiban is. Ami a barátságot illeti: Szerb állandó résztvevője volt a Kerényi tanítványaiból és munkatársaiból álló Stemma-kör összejöveteleinek; együtt, Kerényi kalauzolásával utazták be Olaszországot (részben ennek lenyomata az Utas és holdvilág) és általánosságban elmondható, hogy a barátai megválogatásában – elsősorban intellektuális felsőbbrendűség-érzete okán – rendkívül kényes Kerényi számára Szerb volt az a szellemi társ, akit fenntartások nélkül tisztelt és elfogadott.

Kerényi és Szerb Antal barátságát illetően idézhetjük Dömötör Tekla szép kettős portréját is: „Ha meggondolom, Kerényi és Szerb Antal barátsága is némi magyarázatra szorul. Alkatilag nagyon különböztek egymástól: a cinikusan érzelmes, bölcs, pápaszemes »neofrivol«, alacsony termetű Szerb Antal, és a sovány, szikár, prófétai tűzben égő, könnyen sebezhető Kerényi. Amennyire tudom, azon kevesek közé tartozott Szerb, akivel nem volt vitája Kerényinek. Barátságuk alapja a kölcsönös tisztelet volt, Szerbet vonzotta a térítő hév, az iskolaalkotó egyéniség, Kerényi pedig megbecsülte Szerb judíciumát, műveltségét, humorát, kedvességét. Mindenesetre, aki a Sziget folyóiratban elolvassa például Szerb írását Dulcineáról, és ugyanott Kerényi írásait, jól érzékeli a kettejük közötti stíluskülönbséget, ami nem csak az írásban, hanem az egész gondolkodásban és viselkedésben is észlelhető volt. Az okos irónia és az izzó térítő hév jól kiegészítették egymást” (Dömötör 1987, 58).

Kerényi sok szempontból inspiráció és példa volt Szerb számára, az egyikre a levél így utal: „Igazi tudós és egyszersmind nagy művész”. Ez Szerb – és a korszak – egyik meghatározó problémája: a „művészi tudomány” kérdése, az ihletett tudós alakja, a művész és a tudós perszonáluniója. E kettős szerepet Szerb Antal számára (Babits Mihály mellett) talán Kerényi Károly testesítette meg a legjobban. Sok szempontból a két háború közötti „esszéista nemzedék” jelentkezése és megítélése is e kontextusban értelmezhető. A művészet és a tudomány közötti határok elbontása intenzíven jelen van azon szerzők körében, akik Szerbet erősen foglalkoztatták. Itt említhető az „intellektuális költő”: Babits Mihály; ilyen a George-kör irodalomtudósainak és filológusainak (Gundolf, Wolters, Pannwitz) költőien „ihletett” tudományos tevékenysége, vagy három olyan szerző jelentősége, akik teoretikusan is foglalkoztak művészet és tudomány belső kapcsolatával: Huizinga, Kerényi, Lukács. De az esszé népszerűsége vissza is üthetett egyes szerzők szándékaira; akár Kerényi, akár Szerb, akár mások esszéizmusáról beszélünk, az esszé térhódítását üdvözlő, vagy pusztán regisztráló, esetleg fanyalgó hangok mögött olyan megfontolások állnak, mint a pozitivista tudományeszmény összeomlása, a kultúra válsága, vagy egészében véve az esszé műfajának válságtünetként történő értelmezése, akármilyen színvonalon is műveljék azt.

A „művészi színvonalon űzött tudomány” (Halász Gábor) reprezentatív műfajának, az esszének a válságtünetként történő értelmezése a kortársak körében is megszokott volt. „A rossz társadalmi visszhang tehát nem öli meg az irodalmat, csak forradalmasítja a műfajokat. Kedvez a sokhasadású formának. Egy irodalomszociológiai tünet tanúi vagyunk: a mellőzött szellemiség végleges műfaji kifejeződését keresi” – írta 1936-ban Cs. Szabó László (Cs. Szabó é. n. 87).  

De a „művészi tudomány” kettősségét Szerb fogadtatása (is) megsínylette: voltak, akik ezért dicsérték, és voltak, akik ezért fanyalogtak. Hogy Szerb a sajátos stílusával mennyire a kés élén táncolt, jól mutatja, hogy ugyanazok a tulajdonságok, melyeket dicsérni szoktak vele kapcsolatban, más kritikákban a teljes elmarasztalásra adtak alapot: „S az egész mű oly műkedvelő hangulatos eszmefuttatásként hat ránk, kit hol szakemberek, hol szabad irodalomtörténészek, hol a saját felelőtlenül csapongó ihlete termékenyítenek. A regényes élet- és korrajzok után íme egy regényes irodalomtörténet, mely bíztató ígéret a szerző további – szépirodalmi működéséhez” – írta az Irodalomtörténet recenzense Szerb stílusát illetően (Keményfy 1934, 144). De a konklúzió még lesújtóbb: „Mindenképpen sajnálni lehet tehát, hogy e mű megjelenhetett. A tájékozatlanokat fejtegetéseinek külső csillogásával, újszerű voltával, élénk előadásával és tereferéivel tévútra vezetheti, a maradi szellemnek pedig alkalmat adhat a szellemtörténeti irány ócsárlására” (uo.).

A „Griechischer Roman” célzás Kerényi fiatalkori nagy művére – Die griechisch-oriantalische Romanliteratur in religionsgeschichtlicher Beleuchtung (Tübingen, 1927), mellyel nemzetközi hírnevét megalapozta. Franz Altheim és Walter F. Otto neves német vallástörténészek voltak, akik„ugyanazt csinálják Németországban, mint Kerényi itt: föltámasztják a görög mitológiát”. Szerb itt a huszadik század első felének nagy vallástörténeti hullámára utal, melynek Walter F. Otto (Kerényi mestere), illetve Franz Altheim (Kerényi közeli barátja a harmincas években), valamint az ekkor már európai hírű Kerényi Károly is meghatározó képviselői voltak.[8] Mindez Szerbet több okból is mélyen érintette. A gondolatok, melyeket Szerb a Hétköznapok és csodákban a mítosz és a mitológia aktualitásáról megfogalmazott (Szerb 1935b), részben e hullámból táplálkoztak, részben párhuzamosan haladtak azzal. Közismert, hogy az Utas és holdvilág Waldheim Rudi nevű vallástörténész szereplőjét az író Kerényi és Altheim alakjából gyúrta össze, de az egész Olaszország-regény, valamint egyéb Szerb-írások is részesültek e „feltámasztás” következményeiből (vö. Havasréti 2011a, 441. skk.).

„Vasárnaponként nagy kirándulásokat teszünk a hegyekben…” A Kerényi baráti és tanítványi köréből (Honti János, Dobrovits Aladár, Szilágyi János György, Devecseri Gábor, Lengyel Dénes stb.) szerveződő Stemma-kör rendszeres kirándulásai fontos szerepet játszottak Szerb Antal életében is. Szerb Antal – Kerényihez hasonlóan – szenvedélyes gyalogló volt, erről szinte minden barátja, ismerőse megemlékezett. Végül érdemes felfigyelni arra, hogy Szerb megemlíti, hogy bejár Kerényi óráira („rendszeresen bejárok az egyetemi előadásaira”). Ez is túlmutat önmagán: szó van itt barátságról és tudományos érdeklődésről, de közrejátszik ebben valami bájos sznobizmus is (ezt ugyan Pippidi aligha tudhatta); az idő tájt sikknek számított jelen lenni Kerényi egyetemi előadásain – erről Szilágyi János György, Dömötör Tekla, Brelich Angelo és mások is megemlékeztek –, melyek afféle társadalmi események is voltak.

„Egyébként szorgalmasan dolgozom a magyar irodalom történetén. […] Eléggé szórakoztató, remélem nagy visszhangja lesz. Igyekszem kimutatni, hogy minden másképpen volt” (Szerb 2001a, 73). Itt Szerb visszatér a levél kezdetéhez. „Eléggé szórakoztató, remélem nagy visszhangja lesz”. Sikeres jóslat, valóban szórakoztató, és valóban nagy visszhangja lett. Szerb tehetségét mutatja, hogy ezzel az elementáris hatású könyvvel sem vált „egykönyvű” szerzővé, rövid élete során is ki tudta teljesíteni az életművet oly módon, hogy magyar irodalomtörténete valóban csak a pálya és az életmű egyik fontos fejezetének hat. Kortárs recenzensek és a visszaemlékezők sora ismerte el, hogy szakszerűen, de szórakoztató formában ismerteti meg az olvasóval az irodalmat, már a szerző életében több mint tízezer példányban elfogyott, és az óta is jónéhány kiadást ért meg. Az 1935-ös (átdolgozott) második kiadás 1942-es utánnyomása 12 ezer példányt, az 1948-as utánnyomás pedig már 25 ezer példányt jelez, tehát az 1958-as harmadik kiadásig 25 ezer példányban nyomták ki a könyvet, ami el is fogyott (lásd Nagy 2001, 14).[9] Pippidinek egy későbbi, 1934-es levélben a következőképpen ír a Magyar irodalomtörténet fogadtatásáról: „Irodalomtörténetem elképesztő siker: az első kiadás (3000 példány) csaknem elfogyott, ami nagy szó, mert nyolc pengőbe kerül. Az erkölcsi siker még nagyobb: abszolúte megsemmisítő kritikákat kaptam, a legdisztingváltabb hivatalos korporáció intézkedéseket foganatosított ellenem, és az egyetemi tanárok elővigyázatra intik tanítványaikat felforgató hatásom ellen” (Szerb 2001a, 85).

Szerb Antal valóban egyaránt kapott hideget és meleget a könyvért; már első megjelenésekor megfogalmazódtak a konzervatív támadások is: az Irodalomtörténet recenzense szigorúan bírálta a művet úgymond nyegle hangja és a pesti aszfaltra illő kiszólásai miatt. „[A] könyvben ott rekedtek némely szellemeskedések, melyek miatt a szerző ízlése érettebb fokán pirulni lesz kénytelen; ott terjengenek egyhangú, szóáradatba fúló részletek, melyekből egyetlen menekvése az olvasónak, ha egyszerűen tovább lapoz, s nagy számban zöldellnek benne naiv kritikai észrevételek is. Ha mindehhez hozzávesszük a szerző hetyke hangját, az a benyomásunk, hogy a magyar irodalom fejlődését rajzoló író maga is a fejlődés szakaszában van” (Keményfy 1934, 138). De a pálya végén megjelentek olyan bírálatok is, melyek már Szerb és a korszak tragédiájával kapcsolódtak össze, nyilas parlamenti képviselők támadást indítottak a mű ellen a könyv állítólagos magyar-ellenes szemlélete miatt (erről lásd Kunszery 1999).

Végül: „szorgalmasan dolgozom”. Szerb munkatempója és szorgalma már a kortársaknak is feltűnt. Kezdetben még kedvtelésből és irodalmi szenvedélyből dolgozott sokat, extatikusan, ötleteket ontva, sőt szinte pazarolva, később (a harmincas években) e mellé a pénzkereset egyre szorítóbb szüksége társult, és végül, 1939 után, a zsidótörvények érzelmi és egzisztenciális sokkjával birkózva, a munkaszolgálati behívóig szinte az írásba temetkezve, a betűkből mintegy falakat húzva önmaga köré, voltaképpen menekülésként. Szerb Antal munkastílusáról az irodalmár pályatársak közül azok beszélnek a leghitelesebben, akik nem csak szerzők, hanem az irodalmi termelés szakemberei, lapszerkesztők és kiadói munkatársak is voltak egyben. Keresztury Dezső, aki akkor a Pester Lloyd kulturális rovatának a vezetője volt, így emlékszik erre: „Mint szerző kiváló volt. Nem csak az anyag kiváló minősége miatt, de pontossága, megbízhatósága révén is. Soha nem kellett aggódnom amiatt, hogy késni fog, hogy nem lesz rendben a kézirata. Senkinek soha jobb szerzőt nem kívánok, mit amilyennek én ismertem meg Szerb Antalt” (idézi Wágner 1996, 117). Az utolsó évek munkastílusáról Keresztury így emlékezik meg: „Megrendítő szorgalommal, fegyelemmel, s egyre inkább a munkába menekülő-feledkező szenvedéllyel, keserű örömmel írta utolsó műveit. Főként a Világirodalom-történetet, meg a Királyné nyakláncát. Aztán el kellett némulnia” (idézi Wágner 1996, 296).

„Kedves Mihály…”

A címzett: Babits Mihály, költő, író, kritikus, lapszerkesztő
(Budapest, 1936. augusztus 25.)

E rövid levelet teljes terjedelmében idézem: „Kedves Mihály, a Kereskedelmi iskolai Tanárokat mostanában továbbképzik; többek közt Hoffmann Edith is képez bennünket. A továbbképzéshez hozzátartozik egy esztergomi kirándulás szombaton. 29-én Debrecenből feljött Juhász Gáza barátom, hogy őt is továbbképezzék. Arra gondoltunk, hogy e szombati kirándulás alkalmát felhasználva, délután tiszteletünket tennénk nálatok, ha nem vagyunk alkalmatlanok. Természetesen csak akkor, ha igazán nem zavarunk. Nagyon kérlek, írj egy lev. lapot, hogy felmehetünk-e. / Ilonka kezét csókolom és maradok igaz híved, Szerb Antal” (Szerb 2001a, 95).

E levél kevésbé sziporkázó (létezik Babitshoz intézett érdekesebb Szerb-levél is); tömör és tárgyilagos, benne néhány „szerbes” kitétellel, de éppen hiátusai, ellipszisei beszédesek, valamint a levél gesztusa (kérés, engedély, egyeztetés), mely jól érzékelteti a levél írója és címzettje közötti hierarchiát. Szerb számos alkalommal írt Babitsról, az Új könyvek könyve számára adott nyilatkozatában szimbolikus helyet jelöl ki Babits számára saját írói fejlődésében: „Az irodalomra és a magamban rejlő irodalmiságra Babits Mihály versei eszméltettek rá tizenhat éves koromban” (Szerb 2002 [1937], 362). Hogy mit talált meg Szerb Babitsban, mitől vált a par excellence költővé számára, miért foglalta el Szerb személyes kánonjában a főhelyet, arra magyarázatot adhat a naplók egy rövid feljegyzése is: „Babits: fojtott láz, klasszicizmussal takart romantika” (Szerb 2001b, 278). Ha az író Babits-képének legfontosabb motívumaira vagyunk kíváncsiak, akkor azt mondhatjuk, hogy Szerb legátfogóbban fiatalkori Babits-tanulmányában fogalmazta meg ezeket (Szerb 2002 [1927]). Ilyen az alkati szorongás hangsúlyozása, a prózai világtól előkelően elzárkózó jelentékeny költő személyes és nyelvi exkluzivitása, az angolszász irodalmi orientáció, a poeta doctus alakja, valamint azon két pólusnak a Babits-életművön belüli kitapinthatósága, mely valamelyest keretbe foglalja a Szerb-oeuvre egészét is. Ez a korai, a dekadens-szecessziós Babits-hang túlérzékenysége és túldekoráltsága, illetve a kései Babitsnak az örök értékek horizontját figyelő, az előkelő magányt felértékelő-felstilizáló költői magatartása. A költő iránti rajongásához minden bizonnyal hozzájárult az is, hogy Szerb Antal az irodalom legmagasabb rendű megtestesülésének a lírai költészetet tartotta (vö. Szerb 2002 [1938b], 157), és ennek példaszerű formáit – Vörösmarty, Hölderlin, George, később Rilke és Trakl versei mellett – leginkább Babits Mihály műveiben találta meg.

Ugyanakkor Szerb számára Babits nem csak irodalmi élményt jelentett, és nem csak kritikai érdeklődés tárgyát képezte. A két szerző kapcsolata – noha egyenlőtlen – mégis személyes kapcsolat, egyes vonatkozásaiban már-már baráti volt. Az élő kapcsolatot sajátosan motiválta, egyszerre erősítette és árnyékolta az a körülmény, hogy Szerb egy olyan, Babitsot egyébként nagyra értékelő irodalmi csoportosulás (az „esszéíró nemzedék”) tagjaként volt elkönyvelve, akiknek tevékenységét Babits egyfelől elismerő figyelemmel kísérte, másfelől akikre féltékeny volt. Az élő kapcsolatot dokumentálják Szerb további Babits Mihályhoz intézett levelei is, melyek irodalmi belügyekről, találkozásokról, olvasmányélményekről, könyvküldeményekről, kisebb-nagyobb szívességekről referálnak, de a későbbi visszaemlékezések is nagyon gyakran Babits intellektuális és irodalompolitikai vonzáskörében idézik fel Szerb alakját. Nyilvánvaló, hogy Szerb és Babits kapcsolatát, valamint azt a Babits-arcot, melyet Szerb megalkotott magának, csak akkor érthetjük meg igazán, ha figyelembe vesszük e kapcsolat összetettségét: kritikus és kritizált, értelmező és értelmezett, szerző és szerkesztő, pártfogolt és pártfogó, példakép és követő, mester és tanítvány, irodalmi szövetséges és rivális érzékeny viszonya egyaránt jelen van e kapcsolat szövevényes természetében.

A „kereskedelmi iskolai Tanárokat mostanában továbbképzik; többek közt Hoffmann Edith is képez bennünket”. Szerb Antal majdnem egész pályafutása alatt a budapesti Vas utca 9-11. szám alatt található gróf Széchenyi István Felsőkereskedelmi Iskolában (Kereskedelmi Akadémián; „Kerak”) tanított, mígnem 1944. április végén a „zsidók közszolgálatának megszüntetéséről” szóló kormányrendelet alapján nyugdíjazták (a dokumentumot közli Csiffáry 2009, 313). Noha Szerb nyilvánvalóan többre volt hivatott ennél a tanári állásnál, a korabeli viszonyok között természetes volt, hogy a középiskolai tanárok tudományos tevékenységet végeztek, illetve, hogy céhbeli irodalomtörténészek gimnáziumban tanítottak.[10] A középiskolai értesítők rendszeresen közöltek tudományos közleményeket tanáraik tollából (így Szerbtől is), ezeket a korabeli szakfolyóiratok is szemlézték. A továbbképzés ténye minden bizonnyal irritálta Szerbet, abban, hogy a levél első pár sorában négyszer fordul elő valamilyen formában a „továbbképzés” szófordulat, némi kelletlenség is érzékelhető – őt, Szerb Antalt, továbbképzik! A levélben említett Hoffmann Edith (1888-1945) művészettörténész a Szépművészeti Múzeum munkatársa volt, ifjúkora óta a költő rajongója; mind Babits, mind Babits felesége személyesen is jól ismerte őt.

 „A továbbképzéshez hozzátartozik egy esztergomi kirándulás szombaton. 29-én Debrecenből feljött Juhász Géza barátom, hogy őt is továbbképezzék”. Szerb Antal többször megfordult Babitsnál Esztergomban, aláírása olvasható a költő nyaralójának teraszán, a híres falon. Esztergom afféle kettős szellemi centrum: a keresztény-nemzeti „hivatalos” Magyarország spirituális középpontja, de ott található Babits nyaralója is; írók és költők zarándokhelye, melyet egyesek a barátságot ápolandó, mások hódolatból, vagy (ahogy akkoriban mondták) „szent érdekből” kerestek fel. Szerb ügyesen érvel és jelenetez: a továbbképzés kényszere viszi őt Esztergomba, de ha már ott jár… és közben legnagyobb vágya, hogy meglátogathassa a költőt. Mintha Juhász Géza Debrecenből való „felutazása” is afféle rejtett érv lenne: aki ilyen messziről jön, azt mégse lehet a kapuból visszafordítani. Szerb debreceni barátja, Juhász Géza (1894-1968) irodalomtörténész, pályája több ponton érintkezik mind Szerbével, mind Babitséval. Érdekes körülmény, hogy 1931-ben Juhász Géza is jelentkezett az Erdélyi Helikon által meghirdetett irodalomtörténeti pályázatra (Juhász 1975, 12), melyet végül éppen Szerb Antal nyert el. Juhász és Szerb között feltételezhetően a Babits-rajongás és az Ady-kultusz lehetett az egyik meghatározó szellemi kapocs. Babits Mihály a húszas évek elején ismerkedett meg személyesen a debreceni irodalmárral, aki 1928-ban könyvet is megjelentetett a költőről, ez volt az első önálló Babits-monográfia (Juhász 1975, 545-546).

Újabb motívumként – immár Szerb jelenléte nélkül, csak hogy jobban kikerekítsük a történetet – utalhatunk egy másik esztergomi kirándulásra is, mely Szerb látogatásánál pár héttel korábban volt, és amelyről a levél nem beszél. Ez a Népszövetség Szellemi Együttműködés Bizottsága (CICI) által Budapesten rendezett humanizmus-kongresszus legnevesebb vendégei számára szervezett esztergomi kirándulás volt.[11] A kongresszuson magától értetődő lett volna Babits jelenléte (ezt a kortársak szóvá is tették), de a szervezők megpróbálták a kulturális élet azon képviselőit távol tartani a rendezvénytől, akik külpolitikai szempontból kellemetlen megnyilvánulásaikkal veszélyeztethették volna a rendezvény kívánatos menetét. De a neves külföldi vendégek között is volt olyan, aki fejfájást okozott a szervezőknek; Thomas Mann például nem ment el a Hóman Bálint kultuszminiszter által adott hivatalos fogadásra, hanem Hatvany Lajos, Basilides Mária és mások társaságában Bartók Bélával töltötte az estét (Mádl – Győri 1980, 374). Az Apolló folyóirat több neves írót is felkért arra, hogy fogalmazzák meg gondolataikat a humanizmus helyzetéről, Babits ez alkalomra írta Humanizmus és korunk című esszéjét (Babits 1978 [1937]). A CICI kongresszus jellegzetesen kétarcú volt: az akkori magyar kultúrdiplomáciai törekvések reprezentatív terének szánták, de a magyar delegáltak közül Kerényi Károly éppen a hazai tudománypolitika által propagált értékek és szempontok egyik kíméletlen bírálója volt (lásd Szilágyi 1982). Végül a levél végén Szerb üdvözli Babits feleségét is, Tanner Ilonát („Ilonka kezét csókolom”), aki Török Sophie néven ismert költő volt. Szerb írt róla a szegedi Széphalom részére egy rövidke recenziót is, melyben Babitsot és feleségét (már-már megalázkodó túlzással) a Browning-házaspárhoz hasonlította (vö. Szerb [1929] 621-622).

„Igen Tisztelt Professzor Uram…”

A címzett: Sík Sándor piarista szerzetes, költő, irodalomtörténész
(Budapest, 1939. november 7.)

Sík Sándor (1889-1963) a hazai katolicizmus egyik kiemelkedő személyisége volt, akit Szerb atyai barátjának és sokáig lelki vezetőjének tartott. Sík kiváló pedagógus volt, „ihletett magyarórái diákjai élményévé tették az irodalmat, önképzőkörében pedig már a modern világirodalomra is kitekintenek” – írja Baróti Dezső, ugyancsak Sík tanítványa egyébként. Szerb Antal egyik meghatározó tagja, majd titkára és később elnöke volt ennek a nyitott szellemű önképzőkörnek, és itt lett „Sík-rajongóvá” is (Baróti 1988, 23). Sík Sándor 1911-ben, Münchenben ismerkedett meg a cserkészmozgalommal, ezt követően a hazai cserkészet egyik vezető alakjaként is tevékenykedett. A Szerbhez hasonlóan zsidó származású Sík lelki vezetőként és cserkészvezetőként egyaránt nagy hatást gyakorolt az ifjú Szerbre, erről a fiatalkori naplójegyzetek tanúskodnak (Szerb 2001b, 57). Sík Sándort 1929-ben Szegeden a magyar irodalomtörténet professzorává nevezték ki, mely minőségében Szerb Antal magántanári habilitációját is támogatta (lásd Wágner 1996, 138. skk.). A Szerb-levél megértése szempontjából lényeges, hogy – Kosztolányi Dezső, Schöpflin Aladár, Szekfű Gyula és mások mellett – a Baumgarten-alapítvány tanácsadó testületének egyik tagja volt; ennek szerepe lehetett Szerb Antal 1935-ös díjazásánál is (Baróti 1988, 52-53).

Lássuk a levél fontosabb részleteit. „A napokban ismét beszéltem Basch Lóránttal, és érdeklődtem, hogy milyen reményem lehet Baumgarten irányában. B. L. azt mondta, hogy nagyon sok szól amellett, hogy megkapjam, minthogy az »esszéista nemzedékből« én vagyok csak, aki nem kapta meg másodszor, és Cs. Szabó, aki azonban nincs is rászorulva”. (Szerb 2001a, 105). Az „esszéista nemzedék” felvetése érzékeny pontot érint; Babits idővel neheztelni kezdett rájuk és Szerb is tartott Babits kedvezőtlen reakciójától, mint látni fogjuk, okkal. Az esetleges jelöltek között említett Cs. Szabó László író, publicista Szerb nemzedéktársa és közeli barátja volt. Sok hasonlóság és sok különbség figyelhető meg esetükben: mindkettőjüknél sokszorosan rétegzett és szerteágazó az életmű, mindketten jelentős esszéisták, mindketten érdeklődést tanúsítottak az utódállamok magyar kultúrája iránt: Cs. Szabó mint erdélyi születésű, Szerb pedig mint – különösen a Magyar irodalomtörténet sikere óta – Erdélyhez érzelmileg erősen kötődő szerző. Egyébként Szerb mintha kissé féltékenyen figyelte volna Cs. Szabó irodalmi és társadalmi sikereit: „Nem nagyon tetszenek nekem a te stúdiumaid, azt hiszem, úgy fogok veled járni az anglisztika terén, mint az irodalom terén Szabó Lacival, aki egyre-másra írja meg az én novellalehetőségeimet, de jobban, mint én. Az ilyesmit nehéz elviselni” – írta korábban Szentkuthy Miklósnak; Cs. Szabóra célozva (Szerb 2001a, 67). Barátja jobban illeszkedett az establishment-be, nem voltak megélhetési gondjai és a kortársak talán többre is tartották őt, mint Szerbet, legalábbis Passuth László Gyilokjáró című önéletrajzi regényében így vélekedik. Cs. Szabó szilárd társadalmi pozícióját és biztosnak mondható megélhetését, melyre Szerb levele is utal, a Magyar Rádió irodalmi osztályának vezetése nyújtotta, ahol egyébként Szerb is tartott rádióelőadásokat.[12]

„[Basch Lóránt] azt a tanácsot adta, hogy kérjem meg Professzor Urat, hogy legyen hivatott szószólóm ebben az ügyben. Szerinte az támaszthatna nehézséget, hogy az utóbbi évben nem jelent meg új könyvem, egyébként is kevéssé szerepeltem. Ezt a nehézséget, mondta, talán eliminálni lehetne azáltal, ha Professzor Uram megemlítené, hogy egy év óta egy nagyobb könyvön dolgozom, világirodalom-történetemen, annak egy jelentékeny része már nyomdakészen áll, és kívánatra nagyon szívesen bemutatom Babits Mihálynak. (Másik nehézség – ezt én mondom – hogy mit fog Babits Mihály szólni ahhoz, hogy én is világirodalomtörténetet írok. Meg kell mondani, hogy ez egészen más célú, mint az övé: informatív jellegű, kézikönyv, aprólékos és adatokban gazdag.)” (Szerb 2001a, 105).

Halász Gábor kritikája óta, melyet Babits Az európai irodalom története című könyvéről jelentetett meg, és amely a hírhedt generációs vitába torkollott, Babits féltékenyen figyelte az „esszéista nemzedék” törekvéseit, úgy gondolván, hogy az ő köpönyegéből kinőtt generáció hűtlen hozzá és valamiféle szimbolikus apagyilkosságra készül.[13] Babits rendkívül érzékeny, féltékeny és hiú természetű volt, Szerb aggodalma ezért nem volt megalapozatlan; két hasonló írói koncepció, egy időben, egy meglehetősen szűk kulturális piacon – mindez okot adhatott arra, hogy a feszültség kialakuljon. A beszélgető füzetek tanúsága szerint az akkor már nagybeteg költő sokat foglalkozott Szerb újrajelölésével, kezdetben kedvetlenül és kissé ellenséges hangon, később valamivel lelkesebben, ekkor viszont egyre inkább előtérbe került egy újabb hátráltató szempont, Szerb zsidó származása.

„[Basch Lóránt van nála] A nívót tartva nem lehet kiadni a díjakat. […] Szerb nem érdemelné, Bálint nem esik a vonalba, ujságíró”.[14] 1940. december 11-én sincs jobb véleménnyel Szerb Antalról; ezt írja Basch Lórántnak: „Ma d. u. volt itt a Bóka és a Szerb Tóni. De én nem gondolom őt, <me> ha tiszta árja, akkor eszembe se jutott volna most ¶ Nézd: a tény az, hogy tanusitványa még nincs, veszélyes lehet, űrűgyet szolgáltathat, s mindezt akkor, mikor nem is <méltó> ¶ Gondolkoznom kell a dolgon. Én mondom, nem gondolnám őt a díjra <méltónak> kiszemelni akkor ha keresztény” (Babits 1980, 41-42).

A költő érvelése ellentmondásos, egyrészt azt állítja, hogy ha Szerb nem lenne zsidó, akkor se támogatná, mert, mint korábban mondta, „Szerb nem érdemelné” meg. Így arra következtethetünk, hogy csupán azért fontolgatja Szerb esetleges díjazását, hogy a jelöltek listája ne álljon „tiszta faji alapon” (Babits 1980, 255), tehát ne rekesszék ki a zsidó származású írókat. De azt is látni, hogy Babits a jelöltek szociális helyzetét is mérlegelte, ez kitűnik a következő megjegyzésből: „Benedek Marcell tényleg nem volna jobb, mint Szerb Antal? Igaz, hogy ellátottabb” (uo.); az „ellátottabb” kifejezés alatt bizonyára Benedek anyagi helyzete értendő. Figyelemreméltó még Babits azon megjegyzése, hogy Benedek, nyilván Szerbhez viszonyítva „inkább az amit »zsídó destruktív és dekadens« szellemnek mondanak” (Babits 1980, 256). December 14-én Basch Lóránt és Babits újból Szerb jelölését mérlegelik, ekkor ismét előkerülnek Babits ellenérzései Szerbbel kapcsolatosan. „Szerb Antal mellett Gyergyai akkor mégis elejtendő. De lehetne gondolni ujbol Halász Gáborra (aki félvér, de teljesen aggálytalan). Hát Halász kűlőmb anyag mint Szerb / Igazabb. Nem zsurnalisztíkus / Szerb Antal viszont nagyon megalkuvó kritikákat is írt / A Nyugatban sokszor alig akartam lehozni” (Babits 1980, 266).

Babits fenti megjegyzései érdekes pontra tapintanak: Szerb szerzői-írói identitásának bizonytalanságaira. Hiába volt mind Szerb, mind Halász az „esszéista nemzedék” tagja, Halász esszéizmusa közelebb állt a Babits-féle erősen elitista és olykor kultúrkonzervatív kritikai normaképzéshez, melyhez viszonyítva Szerb túlzottan „hibrid” jellegű, túlzottan provokatív (szubverzív?), illetve túlzottan újságírós volt. Az „Igazabb. Nem zsurnalisztíkus” kitétel arra is utalhat, hogy Szerb estében nem a szépíró és a szaktudós beszédmódjának összemosása volt a probléma, tehát az „esszéizmus” (ez Babitsra is jellemző volt), hanem a populáris, könnyed, olykor nyegle stílus és hangvétel. Babits nem túl hízelgő megjegyzése talán arra is vonatkozik, hogy Szerb esszének elkönyvelt írásai között sok olyan található, melyek valójában irodalmi tárcák voltak, gyakran zsurnalisztikus eszközökkel és felhangokkal.

Mint tudjuk, Szerb 1941-ben nem kapott Baumgarten-díjat, Halász Gábor kétszer kapott, 1932-ben, és 1935-ben, ezek szerint Babits elvileg a díj harmadszori odaítélését sem tartotta lehetetlennek Halász esetében. Szerb Antal 1935-ben kapott Baumgarten-díjat, több alkalommal nem. 1941-ben, miután Szerb neve a fenti kínlódások eredményeképpen mégiscsak lekerült a listáról, Kerecsényi Dezső, Reményik Sándor, Réti István és Tompa László kapott évdíjat, és Kállai Ernő, Kolozsvári G. Emil és Takáts Gyula kapott jutalmat (vö. Babits 1980, 451-452).

„Tisztában vagyok vele, hogy a díjat egyszer megkapni kitüntetés, de másodszor már anyagi körülmények kell, hogy megokolják. Az én anyagi helyzetemet egyszer már elpanaszoltam Professzor Uramnak, amikor Baumgarten díjra még nem is gondoltam. Havonta 300 pengőt kapok kézhez, mint tanári fizetést, a többit különféle adósságaimra levonják. Ezen kívül még az Aethenaeumtól kapok előleget most készülő művemre, és cikkeimmel keresek valamit. A Rádióban, a Népművelési Bizottságnál nem szerepelhetek, fordításra sincs kilátásom. Jövedelmemből el kell tartanom teljes egészében apámat, anyámat, feleségem, állástalan öcsémet, és első feleségemnek tartásdíjat kell fizetnem” (Szerb 2001a, 106).

Szerbet illetően az „anyagi körülmények” soha nem voltak fényesek. Csupán írásaiból következtetve talán az utazgató, jó öltönyben feszítő, budai villában lakó sikeres „polgári író” képe áll előttünk, de a valóság más. Szerb nem volt Márai Sándor. Családja tipikus lipótvárosi polgári család volt, de apja üzleti vállalkozásai rendre sikertelennek bizonyultak. A család a középosztályi életforma és a kispolgári szintre süllyedés kényes határvonalán egyensúlyozott, ráadásul Szerbnek – aki nem mellesleg tartásdíjat is fizetett az első feleségétől született, de már a válásuk után fogant lánya után (Petrányi 2001, 321) – a szülei mellett gondoskodnia kellett munkaképtelen, szellemi fogyatékos öccséről, Sándorról is. Az idézet jól érzékelteti azt az összefonódottságot, melyet a Szerb-oeuvre és az író anyagi körülményei együtt mutattak: az életmű bonyolult rétegzettsége és sokszínűsége részben (sőt talán nagyrészt) a puszta megélhetés miatt vállalt munkák sokféleségéből adódik: fordítások, rádióelőadások, tárcák, vagy a levélben is említett A világirodalom története, melyre a visszaemlékezések szerint ugyancsak félszívvel, pénzügyi gondjainak enyhítése céljából szerződött le. A „Rádióban nem szerepelhetek” kitétel nyilván a zsidótörvények által előidézett kényszerítő körülményekre utal.

„Igyekszem, legalább kifelé, megtartani bizonyos polgári életnívót, mert nagyon nehezen viselném el, ha az emberek tudnák, milyen rosszul megy nekem. Mindennek következtében adósságaim is vannak, ha nem is nagyon sok, és nem is nagyon kellemetlen természetűek” (Szerb 2001a, 106). Ez a már említettek folytatása, de jól rávilágít a Szerb külső körülményei és belső alkata közötti feszültségre. Az „emberek” véleményétől való függés, a polgári látszat fenntartása érthető, és a túlérzékeny Szerb talán arra is gondolhatott, hogy talán másoknak lenne kényelmetlen, ha tudnák, milyen anyagi gondokkal küszködik. Egyébként a lecsúszás „palástolása” ekkoriban általános életgyakorlattá vált a középosztály körében: „Bármilyen nagy eltérések is vannak azonban az életmód tekintetében, ezek az eltérések, különbségek mindinkább halványodnak, és mind szélesebb rétegek tolódnak az alsó határ felé. Ezt a folyamatot egyes családok vagy bizonyos élethívatást folytatók palástolják addig, amíg lehet” – írta Weis István 1930-ban, és az évtized végére ez a tendencia csak fokozódott (Weis 1930, 120).

A kiváló társadalomtörténész által regisztrált „palástolási” gyakorlat egyrészt pontosan jellemzi Szerb akkori egzisztenciáját, de ez az életstratégia – ti. „legalább kifelé, megtartani bizonyos polgári életnívót” – jól illeszkedik az író egész életét, személyiségét, valamint életművét (de a művei fogadtatását is) nagyban meghatározó „álcázás” képzetkörbe is. Az elvárt társadalmi státusz látszatának fenntartása, mint életgyakorlat, nyilván fokozta az érzékenységet az olyan abszurd helyzetek iránt, mint amilyenek a VII. Olivérben olvashatók, vagy a polgári konvenciók olyasféle romantikus megtagadása iránt, mint ami az Utas és holdvilágban is megfigyelhető. Nem állítom, hogy egyértelműen a fent részletezett körülmények az említett művek társadalmi determinációs feltételei, de a szélhámos exkirály történetéből kibontakozó groteszk-szatirikus társadalomkép felvázolása, illetve az Utas és holdvilág bizonytalan társadalmi karakterrel rendelkező szereplőinek megformálása során ezek is minden bizonnyal szerepet játszottak.

Jegyzetek

«[1] Lásd (többek között) Mekis D. – Z. Varga 2008; Lejeune 2003; valamint a Helikon folyóirat önéletírás-összeállítását (Z. Varga 2002).

«[2] Ginzburg is hangsúlyozza a detaillista módszer 19. századi, pozitivista gyökereit; Szerb pedig egy helyen így fogalmazott: „igyekeztem minél több »jellegzetes apró tényt« beleszőni elbeszélésembe, követve az utolérhetetlen nagy mestert, akihez szellemtörténeti ifjúkorunk után meglett fővel mindnyájan visszatérünk, Hippolyte Taine-t” (Szerb 1957, 6).

«[3] A párizsi, majd a római ösztöndíjak után Isaiban kezdte pályafutását, a második világháború után pedig a bukaresti egyetemre került, ahol 1948-ig a görög és a latin irodalom tanára volt, majd 1973-ig ókori történelmet és epigráfiát adott elő. 1963-tól a román Akadémia levelező, majd 1990-től rendes tagja. Tíz éven keresztül, 1971-től 1981-ig a bukaresti Régészeti Intézet igazgatója (lásd Pippidi 1995).

«[4] Egyébként a Pippidi-levelezés hangnemében megragadható egy olyan bensőséges, némiképpen erotikus árnyalat is, melyre a leveleket fordító Réz Pál is felfigyelt, aki a Pippidi és Szerb közötti érzelmi feszültséget a Térey Benno és Szerb közötti viszonnyal, illetve az Utas és holdvilág Mihálya és Ulpius Tamása közötti viszonnyal állította párhuzamba. Lásd: Metafora-est Réz Pállal (2008).

«[5] Szerb nézeteit a ponyváról megvilágítják a Magyar Irodalomtörténet egyes részei is, például: Szerb 1935a, 512-513 .  

«[6] Ahogy Szentkuthy Miklós konzseniális Szerb-esszéjében – Szerb nagy kedvencét, a walesi Powys szavait idézve – megfogalmazta: „egy kültelki varrólány ponyvafalásában igazabban van jelen a művészet lényege, mint Dilthey összes műveiben” (Szentkuthy 1985 [1946], 79).

«[7] Szerb fordítói tevékenységének műhelyproblémáit két alapvető tanulmány vizsgálja, az egyik az író Casanova-, a másik Huizinga-fordításaival foglalkozik (Kovács 1998; Balogh 2002).    

«[8] De míg Ottóról Kerényi mindig a legteljesebb nagyrabecsüléssel írt, noha nem ritkán kritikus hangon, addig Altheimmel való közeli barátsága elhidegült, annak nemzetiszocialista szimpátiái miatt (lásd Losemann 1999, 111-144).

«[9] Részben a Magyar irodalomtörténet sikere miatt egyébként egy nappal meg kellett hosszabbítani az 1934-es könyvhetet. Lásd: Meghosszabbították egy nappal a könyvhetet. Magyar Hírlap, 1934. június 7. (Forrás: Nagy 2001; 403. tétel). 

«[10] Például a Vas utcai iskolában tanított (Szerb mellett) Juhász Géza, Barta János, Baránszky-Jób László is (lásd Barta 1981, 400). 

«[11] A szimpóziumról lásd Balogh Tamás kutatásait (Balogh 2002, 13-45).

«[12] Szerb 1934 és 1938 között harminchárom előadást tartott a Magyar Rádióban, ezek nyomon követhetők a Rádióélet korabeli számai alapján. Az adatokat Nagy Csaba bibliográfiájából vettem (Nagy 2001).  

«[13] A generációs vita főbb dokumentumait lásd Halász 1981, 621-651.

«[14] Babits 1980, 41-42.

Felhasznált irodalom

Angyalosi Gergely (1996). Roland Barthes, a semleges próféta. Budapest: Osiris-Gond.

Babits Mihály (1978 [1937]). Humanizmus és korunk. In uő: Esszék, tanulmányok. 1-2. kötet (II/ 534-539). Budapest: Szépirodalmi.

Babits Mihály (1980). Beszélgetőfüzetei 1940-1941. S. a. r. Belia György. Budapest: Szépirodalmi.

Balogh Tamás (2002a). „Váratlan, véletlen varázslat folklore”. Passuth László és a történeti szuggesztió. In Balogh Tamás – Törő Krisztina (eds.). Huizinga magyar barátai. Johan Huizinga magyar recepciója a harmincas-negyvenes években (pp. 13-45). Budapest: ELTE Eötvös Kiadó.

Balogh Tamás (2002b). Mélyenszántó gondolat és Hűséges Megemlékezés. Johan Huizinga és Szerb Antal. In Balogh Tamás – Törő Krisztina (eds.). Huizinga magyar barátai. Johan Huizinga magyar recepciója a harmincas-negyvenes években (pp. 73-91).Budapest: ELTE Eötvös Kiadó.

Baróti Dezső (1988). Sík Sándor. Budapest: Akadémiai.

Barta János (1981). Önarckép. In uő: Évfordulók. Tanulmányok és visszaemlékezések (pp. 395-403). Budapest: Akadémiai.

Csiffáry Gabriella (2009). Rejtett arcok. Híres magyarok más oldalról. Budapest: Scolar.

Cs. Szabó László (é. n. [1936]). Műfaj és nemzedék In uő: Levelek a száműzetésből (pp. 86-95). Budapest: Franklin-Társulat.

Dömötör Tekla (1978). Táltosok Pest-Budán és környékén. Budapest: Szépirodalmi.

Ginzburg, Carlo (2010). Nyomok. A jel-paradigma gyökerei. In uő: Nyomok, bizonyítékok, mikrotörténelem (pp. 13-54).Budapest: Kijárat.

Halász Gábor (1981). Tiltakozó nemzedék. Összegyűjtött írások. Budapest: Magvető.

Havasréti József (2011a). „Egyesek és mások”. Szerb Antal: Utas és holdvilág. Jelenkor LIV/4, pp. 427-450.

Havasréti József (2011b). Ponyvaregény és kulturális exkluzivitás. Szerb Antal: A Pendragon legenda. Literura XXXVII/2, pp. 142-171.   

Juhász Izabella (ed.) (1975). Juhász Géza-emlékkönyv. Debrecen: Kossuth Lajos Tudományegyetem.

Keményfy János (1934). Szerb Antal: Magyar irodalomtörténet. Irodalomtörténet 1934/5-6, pp. 138-144.

Kosztolányi Dezsőné (1990). Kosztolányi Dezső. Budapest: Holnap.

Kovács Ilona (1988). Casanova és Szerb Antal. In Casanova, Giacomo: Emlékiratai, Szerb Antal fordításában (pp. 305-332). Budapest, Atlantisz.

Kunszery Gyula (1999). Szerb Antal irodalomtörténete az ebek harmincadján. In Wágner Tibor (ed.). Tört pálcák. Kritikák Szerb Antalról (1. kötet: 1926-1948, pp. 217-227). Budapest: Nemzeti Tankönyvkiadó.

Lackó Mihály (2001). Individuális és kollektív biográfia. In uő: Széchenyi elájul. Pszichotörténeti tanulmányok (pp. 9-16). Budapest: L’Harmattan.

Lejeune, Philippe (2003). Önéletírás, élettörténet, napló. Budapest: L’Harmattan.

Losemann, Volker (1999). A Dioskurosok: Franz Altheim és Kerényi Károly. Egy barátság szakaszai. In Szilágyi János György (ed.). Mitológiai és humanitás. Kerényi Károly 100. születésnapjára (pp. 111-144). Budapest: Osiris.

Mádl Antal – Győri Gabriella (eds.) (1980). Thomas Mann és Magyarország. Budapest: Gondolat.

Metafora-est Réz Pállal (2008. március 19.). (www.litera.hu/hirek/mi-hallgattunk)

Mekis D. János – Z. Varga Zoltán (eds.) (2008). Írott és olvasott identitás. Az önéletrajzi műfajok kontextusai. Budapest: L’Harmattan.

Nagy Csaba (2001). Szerb Antal bibliográfia. Budapest: Petőfi Irodalmi Múzeum.

Petrányi Ilona (2001). Kacziány Aladárné Schultz Dóra Szerb Antalról és Hevesi Andrásról (interjú). In Szerb Antal: Naplójegyzetek (1914-1943) (pp. 315-328). Budapest: Magvető.

Pippidi, Andrei (1995). Egy barátság története. Ford. Réz Pál. Holmi 1995/7, pp. 917-919.

Szentkuthy Miklós (1985 [1946]). Szerb Antal. In uő: Múzsák testamentuma (pp. 73-82). Budapest: Magvető.

Szerb Antal (1935a). Magyar irodalomtörténet. Budapest: Révai. 

Szerb Antal (1935b). Hétköznapok és csodák. Budapest: Révai.

Szerb Antal (1957). A királyné nyaklánca. Budapest: Magvető. 

Szerb Antal (2002 [1927]). Az intellektuális költő. In uő: Mindig lesznek sárkányok (pp. 451-473). Budapest: Magvető.  

Szerb Antal: Asszony a karosszékben (2002 [1929]). In uő: Mindig lesznek sárkányok (pp. 621-622). Budapest: Magvető.  

Szerb Antal (2002 [1937]. Nyilatkozat az Új könyvek könyvében. In uő: A kétarcú hallgatás. Összegyűjtött esszék, tanulmányok, kritikák. 3. kötet: Vegyes tárgyú írások (p. 362).Budapest: Magvető.

Szerb Antal (2002 [1938a]). Kerényi Károly Apollón könyve. In uő: Mindig lesznek sárkányok (pp. 626-629). Budapest: Magvető.  

Szerb Antal (2002 [1938b]). Könyvek és ifjúság elégiája. In uő: A kétarcú hallgatás (pp. 155-168). Budapest: Magvető.

Szerb Antal (2002 [1941]). „A mítosz mítosza”. In uő: Mindig lesznek sárkányok (pp. 494-496). Budapest: Magvető. 

Szerb Antal válogatott levelei (2001a). Sajtó alá rendezte, jegyzeteket írta Nagy Csaba. Budapest: Petőfi Irodalmi Múzeum.

Szerb Antal (2001b). Szerb Antal: Naplójegyzetek (1914-1943). Budapest: Magvető.

Szilágyi János György (1982). Kerényi Károly emlékezete. In uő: Paradigmák (pp. 237-272). Budapest: Magvető.

Wágner Tibor (ed.) (1996). Akitől ellopták az időt. Szerb Antal emlékezete. Budapest: Kráter.

Weis István (1930). A mai magyar társadalom. Budapest: Magyar Szemle Társaság.

Z. Varga Zoltán (ed.) (2002). Önéletírás (tematikus összeállítás). Helikon 2002/3.

I.2 Újság[ot]író írók, újságírók

Író és/vagy újságíró

(Magyar írók választásai/pályamódosításai)

FRIED ISTVÁN

– vázlat –

„ A hírlapíráshoz (…) régen ápolt titkolt írói, költői ambíciók juttattak el.”

(Ady Endre: Önéletrajz, 1913)

„Benned túlságosan is megvannak
az újságíró jó tulajdonságai: a gondolat csillogása és gyorsasága. (…) Az újságírás pokol, feneketlen örvénye a méltatlanságoknak, hazugságoknak, árulásoknak…”

(H. de Balzac Elveszett illúziók, 1837-1843)

A XIX-XX. században alig akad olyan jelentősebb, kevésbé jelentős (magyar) szerző, aki ne lenne méltatható a magyar sajtótörténetben, szerkesztőként, lapalapítóként, újságíróként, kolumnistaként. Talán Révai Miklós kurta újságszerkesztői közjátéka (1784) az első, amelynek keretén belül egy (latin és) magyar nyelven alkotó költő megélhetését, érvényesülését, a reménybeli közönségre célzott hatását egy újság segítségével kísérelte meg realizálni. Hogy aztán a XIX. század második felétől városi és kisvárosi lapokban egyre-másra fölbukkanjanak mind a magyar irodalom későbbi jelesei, de azok is, akik egy új réteg képviselőiként, értelmiségi proletárként valahol az irodalom és az újságírás találkozási pontján tanúsítsák mind a mottóban idézett Balzac-regény igazát (de legalábbis esélyek és tévesztések lehetőségét), mind az irodalom hol pervertálódásként fölfogott, hol a közvetítés érdemeivel kitüntetett művelőinek néhol a magasba ívelő, néhol a bohém-romantika megszépítő emlékeivel megidézett sorsát, rövidre zárva: olyan Krúdy-figurákként bevonulását a sajtótörténetbe, akiknek létezési feltételeit Krúdy Gyula a szánalommal átszínezett ironizálás eszközével jelenítette meg. Az író- és/vagy újságíró-sors kényszerű vagy akart vállalása egyben ezeknek a szerzőknek megítéltetését is megosztotta: hol a „nap lovagja”-inak kétes szerepében tűntek föl, akik az újságírás révén igyekeztek népszerűségre szert tenni, politikai befolyáshoz jutni, közvéleményt formálni, hol megkülönböztették egymástól (mint például majd Márai Sándor fogja) az újságírást az újságba írástól, s a napilapok szorgos munkásaként, „újságíró”-ként az írói életmű szerves részévé avatni (az újságban publikált „cikkek”-ből gyűjteményes köteteket létrehozva). Mindez nem ingatta meg meggyőződésükben azokat, akik (jeles) magyar szerzők munkásságát némileg, a sorok közt lesajnálólag vagy nyíltabban publicisztikusságban marasztalták el, az újságíró feladatát végezve nem a goethe-i értelemben tesz eleget a nap követelményeinek (die Forderung des Tages), hanem rá van kényszerülve a gyors reagálásra, mindarra, amit Balzac regényének egy idealizált értelmiségi hőse a „jó” újságíró tulajdonságának tart. Mármost Jókaitól Móriczig, Mikszáthtól Máraiig, Adytól Szabó Lőrincig, Kosztolányiig nem csupán prózaírók munkásságát határozta meg, hogy rendszeresen be kellett járniuk napilapok szerkesztőségébe, határidőre leadni beszámolókat, netán „hírkopfok”-at kreálni, olykor-olykor külpolitikai kérdésekben megnyilatkozni – és nem egyszer még irodalomkritikai kérdéseket az időszerűség igényeinek alárendelve fejtegetni. Persze, kérdés, Gyulai Pál messzire hangzó föltevése arról, hogy Jókai túl gyorsan, műgond nélkül dolgozik, keresi a közönség kegyeit, nincs tekintettel a magasabb műveltségű körök elvárásaira, mennyire szól az írónak, mennyire a politikusnak, a konkurensnek, a szerkesztőnek, a pártembernek. Miként a jóval később, az 1930-as, 1940-es években felhozott vádak Márai ellen nem hasonló megfontolásból fakadnak-e? A túl sokat „szállítani” kényszerülő(?) szerző modorosságai nem az elsietettségnek a következményei-e? Az igényelt „mélység” helyett az „álmélység” nem azért jellemzője-e bizonyos Márai-regénynek, mivel az újságírónak nincs ideje az alaposabb kidolgozásra? Annyi bizonyos, hogy az újságírás (a XX. század nem egy neves szerzője részéről) pejoratív minősítést kap, Hermann Hesse kultúrakritikai regényében. Az üveggyöngyjátékban (1943) sommásan, épp ezért félreérthetetlen hangsúllyal „feuilletonistisches Zeitalter”-nek minősíti a XIX-XX. századot, s ezt a megrovólag hangzó korszakminősítést a tárcaregények, a tárcák, a tárcaszerűség korának fordíthatnók le. S anélkül, hogy a mű közvetlenül visszautalna a Balzac-regényre, az irodalom, az irodalmi termék eltömegesedését látszik elpanaszolni, az 1920-as esztendők végén született röpiratcímmel szólva, „az írástudók árulás”-át lehetne rokon értelmű kifejezésként emlegetni. A Balzac-regény éppen azt a folyamatot „regényesíti”, amelyben az irodalom a sokszorosítás, a reprodukálás felgyorsulása következtében eltömegesedik (a nyomdatechnika és a papírgyártás „forradalmasodása” révén), minek következtében a sajtó munkásai hűtlenek lesznek hivatásukhoz, pártérdekek kiszolgálóivá válnak, a kapitalista nagyüzem részeiként: „Az újság, ahelyett, hogy szent hivatás volna, pártok eszközévé lett, eszközből üzletté, és mint minden üzlet, becstelen és rosszhiszemű”.

Akár meglepőnek is volna mondható a következő fordulat: az irodalom „minőségi”(?) megosztottsága Mikszáth Kálmánnak is fájó témája, azé az íróé, aki pályakezdőként bele-„kóstolt” az értelmiségi proletáriátus köznapjaiba, aki testközelből tapasztalta meg a névtelen újságíró sorsát; irodalom és újságírás különváló útjai Jókai-életrajzában (1907) fogalmazódnak meg helyzetrajzzá, a Jókai-pályán fölmerülő kétségeket nagyjában-egészében megkerülve éppen nem Jókai alkotói megítéltetésére vonatkoztatva. Visszaidézve Hesse korszak-jelölését, akár elmarasztalható volna Jókai, hiszen ő maga nem választott írás és újságírás között, vicclapot írt és szerkesztett, pártpolitikai cikkeket adott közre, a Tégy jót című regényében (1895) viszont éppen e sajtó ártó hatalmát pellengérezte ki. Miközben napilapokban publikált regényei révén közvetlen kapcsolatban állt olvasóival, tekintettel volt az újságolvasói szokásokra éppen úgy, mint az általa művelt alakzat strukturális lehetőségeire. Noha Jókai újságírásának kutatása aligha nevezhető elvégzett feladatnak (cikkeinek töredéke jelent meg kötetben), annyi mindenképpen állítható, hogy többségében „irodalmi” igénnyel megírt cikkekről van szó, amelyek talán nem szántanak túl mélyen, ám szemléletesen példáznak egy tendenciát, érthetővé igyekeznek tenni olyan törekvéseket (például a népnevelés, a kultúraterjesztés, a nemzetiségi béke ügyében), amelyek parlamenti felszólalásainak is tárgyai. Itt jegyzem meg, hogy ugyancsak „publicisztikusak” Jókai parlamenti felszólalásai, ezeket a parlamenti jegyzőkönyvek szerint gyakran szakította meg derültség. Vissza Mikszáth-hoz; szinte váratlanul szakítja félbe Jókai életének krónikáját, hogy „sajtó-történeti” fejtegetéseinek helyet biztosítson, s az eddig többé-kevésbé egységes írói/újságírói közösség megoszlását demonstrálja.

„Még nagyobb változást idézett elő a lapok elszaporodása, minélfogva le kellett tenni arról a hagyományos szokásról, hogy a lapokat kizárólag írók csinálják. Az elszaporodáson kívül a közönség fokozódó igényei is kizárták, hogy azok more patrio szerkesztessenek. A szerkesztőség hovatovább büro lett, ahol rendszeres, pontos, megbízható munkásokra volt szükség, s így keletkezett az írók mellett egy külön osztály, az írni tudó mesteremberek, akik írnak ihlet nélkül, komponálás nélkül, írnak a nap minden órájában, amikor kell, írnak mindenről, írnak olyat, amit nem is éreznek, és olyat, amit mások gondoltak ki.”

(Közbevetőleg – és messze nem a kiigazítás vagy fölösleges vita céljából tenném föl a szónoki kérdést, nem vitatva a helyzetrajz elfogadhatóságát; vajon mit tud kezdeni az innen induló értekező például Reviczky Gyula, par excellence alanyi költő, pályájával, alacsonyabb szinten a ma már inkább Krúdy-alakként ismert Gáspár Imréével, aki versköteteket adott ki, regénnyel kísérletezett, Mickiewiczet fordított, szlovák szerzőket ültetett át, ezzel együtt vidéki-fővárosi szerkesztőségekből vetődött más vidéki lapokhoz, írt a nap minden órájában, ihlet nélkül, olyanról is bőven, amit más gondolt ki?)

Amire Mikszáth pontosan, aktív újságíróként/íróként ráérez, a sajtó „eltömegesedése”, pártok, (kis)városi érdekcsoportok eszközévé válása, üzletivé léte. Majd a XX. században akad olyan író-újságíró, aki egyfelől Mikszáth diagnózisának alternatív lehetőségét vázolja föl, másfelől a sajtóban, a napilapban megteremti a maga viszonylagos függetlenségét. Az első esetre Ady Endrét hoznám föl példának, a másikra Kosztolányit és Márait. Ady publicisztikájának nyelvisége többnyire egybejátszik novelláiéival, művészeti kritikáéival, idézett önéletrajzából egy részlet: „Termékeny zseninek sok jóakarattal se lehetne nevezni, de aktív költő és író vagyok, verseket, novellácskákat, politikai és egyéb cikkeket írok, mert újságírás-szerelmemmel véglegesen szakítani nem tudtam.” Versben poéta-ceruzája állhatatos, nem szűnő érdekének minősítette a politikát és a szerelmet, nem pusztán a politikai költészetet egyenrangúsítva a líra más hangnemű műfajaival, hanem e politikai költészetnek nem egyszer a napi érdekekre reagáló – ha úgy tetszik – indulatos publicisztikáját az emeltebb szintűnek vélt irodalommal összelátva, egymásra látva. Ady másutt húzza meg a határvonalat, hiszen szintén aktív újságíróként jól érzékelte nem pusztán a pártpolitikai kísértéseket, hanem polémikus hangvétellel A XIX. század költői próféta — hamis próféta szembeállítására is visszautalt. 1902-es Csaholó hazafiság című cikkében hangoztatja elkötelezettségét a sajtó mellett, de figyelmeztet, mily könnyen ülnek föl egyesek a „hazug”, a „csaholó hazafiságnak”, másutt, egy évvel korábban A sajtó parazitái-ról szólva: „van egy nagy intelligenciájú sereg, mely ihletét állandóan a szellemi nyilvános munkának szenteli hittel, buzgalommal, a prófécia és apostolság váltakozó mértékével és lelkesedésével”. (Aligha volna túlságosan nehéz feladat szókincsbeli és „tartalmi” megfeleléseket találni Ady-versekkel.) Mármost kérdés, hogy ez a megfelelés a sokak által felületesnek minősített publicisztika mellé húzza-e le a verseket, vagy éppen ellenkezőleg: mintegy lírai-személyes hitelességet kölcsönöz ennek a típusú publicisztikának.

Kosztolányi is, Márai is – nyilván – tekintettel voltak a Pesti Hírlap, illetőleg az Újság, előtte Az Újság vagy éppen a Kassai Napló olvasóinak recepciós szokásaira, feltételezhető, hogy sokrétű publicisztikájukkal irányították is a befogadási elvárásokat, mégis vagy ennek következtében újságba írásukkal kialakítottak egy „modort” (Goethe a manírtól a stílusig terjedő skálán helyezi el a megszólalásokat, a magam részéről ezért cserélném föl ezúttal a modort a stílussal), amely nemcsak a személyesség téveszthetetlen jeleit viseli, hanem publicisztikának fogadtatja el a nyelvműveléstől a színikritikáig, a hétköznapi-jelentéktelen esetek példázattá átformálásától (Márainál igen jelentős) külpolitikai kommentárig a napilapokban sűrűn megjelentetett írásokat. Olyan publicisztikának, amely a Mikszáth diagnosztizálta, az átlag-újságírástól eltérően szépirodalmi műfajként is megállja a helyét, tematikus kötetközlésekben az összegyűjtött novellákkal együtt alkotja az életműnek nem csekélyebb értékű darabjait. Ha Márai például akadémiai székfoglalóját ugyanabban a kötetben közli, mint újságba írt évfordulós irodalmi rövidcikkeit, és ezeket nem különbözteti meg „novellisztikus” emlékezéseitől az írótársakra, nem pusztán a különféle műfajba sorolható írásokban lelhető közöset sugallja, rövidre zárva, újságírás/újságba-írás és szépirodalom, „esszéisztika” összeérését, hanem az újságba írás felértékelését is. Még akkor is, ha korrektúra közben elégedetlen ezeknek az írásoknak „publicisztikus”(?) hangvételével.

Mindez azonban nemigen módosítja Mikszáth észrevételét: s ezt nem annyira írás és újságírás szétválásában, írók és újságírók együttesének széttagolódásában láthatjuk (mai szemmel), noha Mikszáth „krúdys” érvvel hozakodik elő: „A lapok kötelékében nem lévő írók mint valami felsőbb lények bújtak össze külön-külön kis csoportokban valamely kávéházi asztalnál vagy kiskocsmában. A lapoknál dolgozó írók ellenben, már rendesen megmérgezve a politika által, pártállásuk szerint barátkoztak. Valamely közös gyűlhely nemigen volt, és ilyet soha többé nem is sikerült összehozni”. Kérdés természetesen, hogy Arany, Eötvös, Kemény „elzárkózása” erősíti-e Mikszáth tételét, Jókai „csak a lapjai révén tart némi kapcsolatot az írókkal”, az öreg Jókai aztán Gárdonyival, Bródyval, Herczeggel „tart kapcsolatot”, egyszóval kérdés, mennyire indokolt ez a merevnek tetsző határvonás; vajon nem Mikszáth önértelmezése kortársi magyar irodalmi helyéről szólal meg e sorokban, ifjúi újságírói múltjáról elszakadva, feledtetve, a beérkezés szituáltságában érzékelve távolságát az írói/újságírói mechanizmustól (annak ellenére, hogy kiadványok szerkesztőjeként működött)? Közbevetem: legföljebb távolról pillantottam rá az írók elújságírosodása, illetőleg az újságírók íróvá válása problémakörére. Ez utóbbira könnyebb a felelet: mivel az újságírói indulás után fokozatosan váltott át a (sikeres) íróságra, például, az említett Gárdonyi Géza, kísérletezett mindkét írásmóddal Molnár Ferenc, hogy aztán a magyar polgári színjátékot emelje világhírűvé, de maradt meg mindkét területen Krúdy Gyula, kinek tematikus válogatásaiba belelapozva, olykor erős érvek hozhatók amellett, hogy egyik-másik „újságcikk” akár egy novelláskötetbe is beférne, ellenben egyik-másik „írói arckép” éppen úgy helyet kaphatna a Magyar tükör című posztumusz publicisztikai kötetben, mint az ott olvasható emlékező írások egy-egy személyiségről. Arról nem is szólva, hogy a Krúdy-regényekben feltűnnek (hol néven nevezve, hol álnéven) a félmúlt publicisztikájának mára a névtelenségbe hullt szereplői, és azok a bizonyos kiskocsmák, amelyek nyomorúságos étkezésre, italozásra kínálták magukat e sajtómunkásoknak. Krúdy regényeiből, emlékezéseiből nem pusztán egy (virtuális) magyar (osztrák-magyar?) táplálkozástörténet állítható össze, hanem – legalább oly mértékben – egy virtuális sajtótörténet is, kezdve attól, hogy népszerű lapok hol és milyen befogadásra számítottak, egészen odáig, hogy az említett sajtómunkások életében miféle fordulatok játszódtak le, miféle élethelyzet rekonstruálódik regényolvasás közben, s ez a rekonstrukció miféle „referenciá”-kat hoz játékba. Krúdy Gyula Hét bagoly című regénye (1922) egészen közel kerül a „technikai” jellegű médiumváltáshoz: a rikkancsok feltűnése a századfordulós budapesti utcán nemcsak egy újabb auditív „élménnyel” gazdagítja-zavarja meg a várost, hanem az újság terjesztésének akkor korszerű(!) módját is jelzi, s egyben a megjelenített helyzet a cselekményben egy periódusnak egy másikba való átfordulását allegorizálja, a tömegmédium immár nem előfizetéssel, kávéházi olvasással, hanem hangzóvá tett szalagcímmel prezentálja önmagát, az emberi tényező csak megszólaltatja (tömören, torzítva, kiélesítve) a „hír”-t, amelyet holnap egy másik „hír” hasonló módon fog felváltani.

Az újság, az újságírás, az újságíró a XIX. század második felében lesz Magyarországon irodalmi hőssé, tegyem gyorsan hozzá, ritkán pozitív alakká. Az íróknak (Jókainak is) ez a fajta elhatárolódása attól, aminek maguk is részesei, korántsem eredményez tudathasadásos állapotot, a „legnagyobbak” (Jókai, Mikszáth) íróknak tartották magukat, íróként tartattak számon, akik újságot is írtak, illetőleg szerkesztettek. Talán Ady Endre az első, aki – láttuk – újságírói munkásságát fölértékeli, politikai verseinek egyike-másika igen tudatosan nem pusztán reagál napi hírre, hanem versét publicisztikai hangvételűvé formálja (példával élve: Köszvény-ország Márciusa), apró kiegészítésül: Juhász Gyula egy 1926-os versét (Isten lámpásai) nem restelli emígy kezdeni: „Az újságban volt: Varga Mariska/ Lámpát tisztított… S az innen indított vers átcsap az érzelmes elvonatkoztatáshoz közelítőbe, mintegy a prózából a transzcendenst imitáló lírikusba, (szempontomból) annak jeléül, hogy megteremtődhet az átjárás az újsághír, ennek a versben történő fikcionálása, majd allegorizálása között.

Visszatérve Mikszáth diagnózisához: Jókai pályáján nemcsak az újságírói-szerkesztői és a szorosabb értelemben vett írói pályafutása fut párhuzamosan, Mikszáthnál szabályt erősítő kivételként(?), hanem a Jókai-pálya második szakaszában születnek meg azok a vitaregényei, amelyek részint a realizmus versus idealizmus általa felfogott fogalmi körének értelmezésére reflektálnak, részint a nagyvárosi létezéshez fűződő irodalmi alakzatok teherbírását próbálják ki (ilyen például a bűnügyi regény elemeinek transzformálása olyan regényekben, amelyekben a bűnügyi mellett egy másik cselekményszál egy másfajta alakzatra utalhat). Jókai, aki nem pusztán újságíró volt, hanem újságolvasó is, tisztában volt a lapok, lapjai anyagának hírértékével, a társadalmi tudósítások, bankalapítások, vállalati csődök, korrupciók eseteinek regényesítési lehetőségeivel, aligha osztotta (volna) Mikszáth nézetét, amelyet éppen az ő életrajzába illesztett. Már csak azért sem, mert az újságokban közölt folytatásos regény első (magyar) mestere lett, az újságírás/szerkesztés jódarabig nem pusztán kenyérkereset volt számára (mint ahogy Ady vagy Márai számára sem, persze, az is), hanem íróságának, újságíróságának hatáspróbája is, az előfizetési számok révén történő visszajelzés, regényei eladásából következtethető népszerűség-mutató. Hogy az újságírás/újságba-írás gyors munkát igényelt, még gyorsabb írói reflexiókat időszerű eseményekre, ez nem vitatható. Elméletileg az sem, hogy ez nem kedvezett annak, amit a kritika elmélyült lélekrajz címén igényelt tőle, motiváltabb cselekményvezetést, olykor kevesebb „képtelenség”-et (lehet, hogy fantasztikumot kellett volna írnom? Ám akkor legott kitetszett volna, hogy Jókai pártján állok…). Ugyanakkor éppen a zsánerképszerű fejezetek vonalvezetése, ahogy egy humoros-népies hős történetét a csattanóig futtatja (az Egy magyar nábobban, 1853, például Kis Mihályét, a pünkösdi királyét), ahogyan a Kárpáthy Zoltánban (1854) lépésről lépésre haladva vázolja Abellino szüntelen felsülését, ahogyan Tallérossy Zebulont beszélteti, eljátszatja szerepét A kőszívű ember fiaiban (1869), jelzi, mennyire tudatosan komponál, miként osztja be a meglepő fordulatokat, és általában a korai regényekben milyen következetesen él a feszültségkeltés-feszültségoldás módszerével. Nem vitatható, hogy ekkora életműben, amilyen a Jókaié (hadd tegyem hozzá a XX. századi példákat: Móriczé, Krúdyé, Máraié, hogy csak néhány aktív újságíró-írót említsek), bőséggel akad rutinszerű megoldás; de éppen Jókai a példa arra, miként tud vicclap-figura és regényalak között közvetíteni, az általa létrehozott Kakas Márton miként élte messze túl az első élclapot, és támadt föl 1896-ban, a sikeres szerkesztő Ágai Adolfot miként vélték (joggal) Jókai-tanítványnak. S nem egészen mellékesen: az 1840-es esztendőkben nemcsak Petőfi olvasta szorgosan az újságba-író Bozt – Dickenst, hanem Jókai is, és fogja Dickens és Thackeray postakocsiját megmagyarosítani majd Krúdy Gyula. S ha már Krúdy Gyula, az újságíró szóba került, írassék le újságírása az újságírásról, „metá”-zásának egy messze nem különös megnyilatkozása 1917-ből: „Szombaton délelőtt riadt rémülettel gondolok a Magyarország háromhasábnyi területére, amely ez órában még fehér és érintetlen, amelyet estére kis, fekete betűkkel kell teleírni. Az elmúlt hét, sőt a régebbi idők eseményes szénásszekér képében állnak előttem. Itt van elrejtve az a varrótű is, amellyel összevarrni lehetne az eseményeket.” A metaforával átszőtt írás az írásról akár regényrészlet is lehetne, kibeszélése az elbeszélőnek az elbeszélésből, megakasztva a történéseket, másképpen: a belső történéseket kivetítve, „kommunikálva”, arról töprengve, mily nehéz az írás, hogy a töprengés befejeztével az írás is befejeződjék.

Nem kívánom azt sugallni, hogy írás és újságírás (akár a „legnagyobbak”-ról essék szó), mindig és teljesen összemosható; csakhogy a mesterséges szembeállítás, az írói életmű merev kettéválasztása sem feltétlenül célszerű, nem minden esetben problémátlan. Ezúttal amellett hoztam példákat, hogy az irodalmi kommunikáció felgyorsulása (mennyi idő alatt jut el egy cikk, egy regényrészlet, egy regény az olvasóhoz), az újságok elszaporodása olyan új helyzetet teremtett, amellyel az íróknak szembe kellett nézniük. Jóllehet Kemény Zsigmond nem kevésbé volt szerkesztő, sőt újságíró, másképpen tekintett, amennyiben tekintett, írás és újságírás összefüggéseire, mint Jókai. Azt hiszem, elképzelhetetlen, hogy Kemény Zsigmondot egy élclap humorisztikus szerzőjeként vizionáljuk, míg Jókai evvel iskolát létesített. Ugyanakkor Jókai írói tevékenysége a leginkább pályája első felében sokat köszönhet az újságírásnak, jóval kevésbé reflektál az újságírás manipuláló hatalmára, mint a pálya második felében. Ady Endre publicisztikája nemcsak költői nyelvújítása eszközeit használja föl, hanem átjárást létesít költői és hírlapírói „téma”, olykor „feldolgozás” között. Az elitistának, apolitikusnak hitt Márairól még kortársai sem tételezték föl újságírói elkötelezettségét, nemigen méltatták erősen politizáló (nemcsak a művelődéspolitikába, a nyelvművelésbe, a könyvkiadás ellentmondásosságába beleszóló) újságcikkeit, nem is szólva kifejezetten bel- és külpolitikai megszólalásairól; bár Kóbor Tamás többhasábos vezércikket közöl 1935-ben az újságíró—író Márairól az Újságban. Az „álmodozó”-nak, gordonkázónak elkönyvelt Krúdy lapját eképpen méltatta 1918-ban: „a Magyarországnak nagy érdeme volt a régi, lusta, aluszékony Magyarország megmozdításában. Fürgébbek lettek olvasásával az elmék. Gyorsabban mentek a gondolatok. Nem ért rá várakozni senki a megtörtént események mögött, amelyeket a Magyarország már kinyomtatott. A perdülő hírszolgáltatás jótékony hatással volt az ország vérkeringésére. A bátor, önérzetes hang hívőket szerzett.”

Krúdy Gyula válaszolna Balzacnak? A tárcaszerű, tárcaregényes kor irodalom- és sajtótörténete nemcsak mélyfekete tintával írható meg? Legyen ennek az esszéisztikus vázlatnak, ötlet-együttesnek ez a kérdés a végkicsengése. Meg annyi: a „nagy” íróknak mindig igazuk van, ha egyetértenek egymással, ha nem.

Az újságírás önreflexiója: Biró Lajos, 1908-1911

SZÉCHENYI ÁGNES

A Nyugat megjelenésével szinte hónapra egyidőben Biró Lajos hosszú, két részes esszét jelentetett meg a Huszadik Században, A sajtó lélektana címmel (Biró 1908).[1] Biró, aki a második számtól a Nyugat rendszeres szerzője is volt, ezidőtájt éppen Berlinbe költözött. Biró hivatott volt ennek a magyar sajtó történetében lényegében előzmény nélküli esszének, a magyar sajtó talán első hosszabb, az újságkészítés egész folyamatát figyelembe vevő önreflexiójának megírására.[2] Egy évtizede dolgozott a napi sajtóban, s amellett egyre elismertebb novellista is volt. Írása jelentőségét nem akarjuk túlértékelni, hiszen a korban már számos írás foglalkozott a sajtó eszmei és anyagi működési mechanizmusával, de ezek főként a sajtóval kapcsolatos polémiákhoz szóltak hozzá. Elsősorban kritikát fogalmaztak meg az üzleti, a kapitalista sajtó kialakulásával megjelenő színvonalesés miatt, vagy olykor ellenkezőleg, védelmére keltek az akkoriban zajló korszakos változásnak.[3] Az átalakulás, a gyarapodás ugyanis valóban történeti korszakhatárt jelez. A főváros lakossága a századfordulón 733 ezer fő, ezzel eléri a nyolcadik helyet a legnagyobb európai városok között. A millennium évében – a budapesti rendőrkapitányság egy belügyminiszteri körrendelet alapján ekkortól engedélyezte a napilapok utcai árusítását – 22 politikai napilap jelent meg Budapesten, ebből 5 német nyelven.[4] (Az ekkor induló új lap, az Alkotmány programcikkének állítása szerint a német nyelvű fővárosi lapok összes példányszáma még magasabb volt, mint a magyar nyelvűeké.[5]) A napilapok összterjedelme hétköznaponként 350-400 oldal volt, vasárnaponként ennek több mint duplája, hozzávetőlegesen 1000 oldal. Végleg megszűnt az a boldog állapot, amikor egy érdeklődő olvasó, vagy akár az egymásra féltékenyen kíváncsi újságírók, az ekkor fokozottan professzionalizálódó-üzletiesedő szakma, át tudta tekinteni a teljes napisajtót. S ehhez jöttek a vidéki nagyvárosok, ahol szintén több napilap is utcára került: Temesvárott például 11, Debrecenben, Szegeden és Kolozsvárott 10-10 hírlap jelent meg naponta. A nagy országalapítási emlékünnep évében 591 kávéház és 409 kávémérés volt Budapesten. A zárt szalonok kinyíltak, a kávéházak lettek a találkozóhelyek, ide már nem kellett meghívó. A vidékről érkezett fiatalok hónapos-szobái nem voltak alkalmasak a találkozásra, az újságíró belépett a lázas tervezéseket, értékeléseket és beszélgetéseket engedő köztérbe, a korabeli agorán is érvelt vagy ágált, tehetsége és erkölcse szerint. A társadalmi osztályok közti merev határok is bomlani kezdtek a nyilvánosság radikális átalakulásával. Biró Lajos pályakezdése éppen erre a forrongó, felfutó időre esik.

Az 1880-ban született Biró Lajos életrajza egyelőre nincs kellőképpen feltárva, pályája állomásait, pontos váltásait illetően van még bizonytalanság bőven. Egy visszatekintő interjúban Biró Lajos elmondja, hogy tizenhét évesen a Pesti Magyar Kereskedelmi Bankban kezdett dolgozni, s mint bankfiú küldte első vicces és lírai verseit az Üstökös és a Magyar Figaro szerkesztőségébe. A következő – Lengyel Géza visszaemlékezésére támaszkodó – adat, hogy a Függetlenség szerkesztőségében már belmunkatársként kezdett el írni (Lengyel 1957). A lap hamarosan megszűnt, és az igen ifjú újságíró az utolsó tulajdonossal és szerkesztővel, Székely Bélával Párizsba utazott. Egy Ady-levél arra enged következtetni, hogy Biró Lajos 1898-ban, még teljesen ismeretlenül, a mindig jószándékú és segítőkész Vészi Józseftől kért és kapott ajánlólevelet. 1904-ben, még mielőtt mindketten bekerültek volna a Budapesti Napló szerkesztőségébe, Ady írásban számol be Birónak a Vészi Józseffel való beszélgetéséről. A levél szerint Vészi azt mondta, hogy „néhány év óta, mióta Szeged Mikszáth, Gárdonyi stb. után bemohosodott, már legenda lett a vidék talentumnevelő ereje. Úgy látszik, Nagyvárad csapott fel melegágynak. Két olyan erős embert nemigen kaptunk mostanában mint Maga és Biró. Nem akarta elhinni, hogy te az a Biró vagy, ki Párisba kért tőle ajánlólevelet. – Az a gyerek! Ki hitte volna!” (Lengyel 1957, 351)

Használni azonban nem nagyon tudta Párizsban a támogató levelet Biró, fél év múltán tüdőbetegséggel érkezett haza, gyógyulni, Hevesre, ahonnan származott. 1900-ban visszament a fővárosba, a Magyar Távirati Irodánál kapott egy „igen kis” állást. Hetek múlva elhagyta a hírügynökséget és a jobb megélhetést jelentő nagyváradi Szabadsághoz szegődött. Ekkor érkezett Nagyváradra Ady Endre és Nagy Endre is, velük szoros barátságba került.[6] A viszony ekkor még fordított volt: Biró volt a jelentősebb, érettebb, Ady és a többiek felnéztek rá. A „Pece-parti Párizs” nyugatias igényű vidéki város volt, az ifjak pedig tehetségesek és feltörekvők. Felfigyelt tehát rájuk a Budapesti Napló főszerkesztője, Vészi József, s hívta őket a fővárosba.

Biró 1905-től működött a Budapesti Naplónál. Az irodalmi modernség nemzedéke, az izgága ifjú és nagyra hivatott társaság tagjai egyik gyülekező helye volt Vészi szerkesztősége, ahol már együtt voltak, rivalizáltak és kezdték becsülni egymást. A Budapesti Napló szerkesztőségét Kosztolányi Dezső örökítette meg: „költők, regényírók és novellisták dolgoztak [itt], Ady Endre, Szép Ernő, Kabos Ede, Biró Lajos, Lengyel Géza, Hegedüs Gyula. Egyik asztalnál Csáth Géza Wagnert és Puccinit fütyürészte, a másiknál tudósok vitatkoztak Herbert Spencerről és Nietzschéről. Fölöttünk nagyapai szigorral és lágysággal trónolt a szerkesztő. De hogy kijött közénk, mindig robbanó sietséggel, a zseniális embereknek azzal a rokonszenves szeleburdiságával, mely csupa céltudat és biztonság, azt vettük észre, hogy nem sokat különbözik tőlünk. Versekről beszélt, Dantét idézte olaszul, Shakespeare-t angolul s hagyta, hogy kiki mulasson a maga rigolyájával” (Kosztolányi 1928, 827-828). Vészi igazi pater familias volt, ám anélkül, hogy uralkodott volna fiain. Röptette a tehetségeket, sokan bújtak elő az ő szerkesztői köpönyegéből. 1905-ben Vészi elvállalta a „darabont-kormány” sajtóirodájának vezetését, ahová magával vitte Birót is, Adyt is, ezzel a vállalással az általános választójog mellett téve le a voksát. Vészi a hivatalvállalás után hirtelen „teljesen bukott emberré lett”,[7] s ez szerepet játszott abban, hogy néhány évre, családjával együtt – beleértve Birót is – Berlinbe költözött. Ez akkor költözés volt, és nem emigráció. Útlevél és vízum még nem számított. 1906 és 1909 között Biró mint Az Ujság berlini tudósítója jelent meg a politikai sajtóban. Ami fontos: a nyelvtudás szervesen, könnyen kötötte bele Birót a nemzetközi sajtó világába. (Nem tudjuk pontosan, mettől meddig élt a család Berlinben.[8] Nem világos, milyen anyagi háttér állt mögötte, miből éltek, s az sem, kikből állt a kinti család. Annyit tudunk, hogy Vészi is néhány itthoni lap berlini levelezője volt. Nem került perifériára, hasznosította ő is kétnyelvűségét, és hogy otthon volt mindkét kultúrában. 1911-ben Jung-Ungarn címmel Berlinben megjelenő német nyelvű magyar folyóiratot szerkesztett, melynek irodalmi anyagát Hatvany Lajos állította össze.[9]) Hazatérve Biró először a Tisza politikáját kolportáló Az Ujság, majd 1913-tól a polgári radikálisok gyülekezőhelyéül is szolgáló Világ szerkesztőségének lett belső munkatársa, s ami ezzel is együtt járt: előadásokat tartott a radikális mozgalom művészeti-politikai rendezvényein. Mindezekről bőven szolgáltatnak adatot a folyóiratok belső borítóan hirdetett rendezvények, a kisplakátok.

Biró munkásságának három nagyon jellemző színtere volt, a Budapesti Napló, Az Ujság majd röviddel rá a Világ. Egy polgári liberális lap, aztán egy konzervatív liberális lap, majd a liberális-radikális, szabadkőműves orgánumnak volt vezércikk-írója. Vajon összefér világnézetileg ez a három orgánum vagy valamiféle karriervágy mozgatta volna Birót? Mai szemmel a korszak egyik ellentmondásának tűnik ez az átjárás, de ez akkoriban, mint más példák is mutatják, egyáltalán nem volt szokatlan. Egy ilyen életrajzi adatnál, fordulatnál szemléletesen látszik, mennyire hiányzik a 20. század sajtótörténete, s mennyire hiányzik Biró írásainak gyűjteménye is. Foglalkoztatta az újságíró-társadalmat is ez a látszólag lelkiismeretlen, a korban gyakori mozgás. 1912-ben a Huszadik Század – egy konkrét kedélyborzoló eset kapcsán – körkérdést intézett „a magyar publicisztika több kiváló munkatársához”, hogy is van az, hogy valaki „lelkes és meggyőződéses harcosa valamely politikai iránynak”, s mégis „kenyérkeresetből szellemi munkaerejét egy más politikai iránynak is rendelkezésére bocsátja”? Igen, az 1910-es évek elején már fordulat látszik: a Huszadik Század ebben az összevisszaságban, könnyű itt is, ott is szereplésben már „komoly erkölcsi problémát” látott, amelyet „elvi alapon” [kiemelés a folyóirattól – Sz. Á.] kell eldönteni (Körkérdés, 1912). A körkérdésben megszólalt Biró Lajos is. Biró különbséget tett az újságíró és a publicista között.

„Ateista kőműves becsülettel építhet templomot és antimilitarista építész becsülettel építhet kaszárnyát; de a pap, aki a templomban misét és szentbeszédet mond, nem becsületes ember, ha ateista, és becsülettel nem maradhat az az antimilitarista vezérkari tiszt. Az újságírónak a legtöbb esetben nagyon mindegy, milyen politikájú lapot csinál, a publicistának nem. […] Ha radikális szocialista vagyok, nyugodtan írhatom a cikkeimet egy liberális lapba, amelynek a politikája nem az én politikám; egyetlenegy sort sem írhatnék azonban becsülettel egy u s z í t ó lapba. Klerikális kollegáim épenígy írhatnának jó lelkiismerettel egy konzervatív újságba, de aligha tudnák újságírói becsületérzésükkel összeegyeztetni, hogy szocialista lapba írjanak. Általában: alighanem a világnézet az, amely az újságíróbecsület íratlan törvényeit diktálja, és fejletlen sajtójú, pontosabban kis munkapiacú országokban éppen ezért a világnézet a legnagyobb luxus, az újságíró megengedhet magának. Kis munkapiacú országokban az újságíró becsület nem is válhatik soha nagyon érzékenyre, a sajtó fejlődése ellenben csalhatatlanul meghozza ezt az érzékenységet, amelyet valamikor az újságírók mulatságos snobságnak tartottak.”[10]

Megvilágító szavak a nagy sajtóátalakulásban.          

Biró 1918-ban a Károlyi-kormány helyettes államtitkára volt, ő felelt a nemzetiségi kérdéssel kapcsolatos problémák lehetséges megoldásáért. Jászi Oszkár mellett töltötte be ezt a posztot, kapcsolatuk szoros volt és baráti is, s ez megmaradt az emigrációban is. A feladat – mint ezt a történelem bizonyította – megoldhatatlan volt, a monarchia vesztének egyik oka éppen a nemzetiségi gravitáció volt. 1918-19-ben Biró harcos publicista volt, újságírói működését alaposan érinti a Mindenki ujakra készül sorozatcímet viselő szöveggyűjtemény, s a korszakkal, illetve vezetőivel foglalkozó monográfiák, levelezéskötetek (József 1967; Hajdu 1968; Hajdu 1969).[11]

Biró Lajosnak mindössze egy komolyabb publicisztika-kötete jelent meg, a világháború alatt a Világban megjelent írásainak gyűjteménye, illetve egy kis füzetbe szedett össze néhány írást (Biró 1918). Újságírói életműve egyelőre az újságokban lappang, de kiadásuk nélkül is látható, hogy roppant gazdag és érdemi anyagról van szó.[13] Mindezek az itt elősorolt pályaállomások bizonyítja, hogy kompetens szerző mondott véleményt az újságírás lélektanáról, amikor 1908-ban a Huszadik Században előállt a témával.

A századfordulón a sajtó előretörése mögött komoly kulturális változások álltak. Ekkorra értek be az Eötvös-féle népoktatási törvény eredményei. A kiegyezés után az iskoláskorú népességnek még mindössze 44%-a tudott olvasni, 1910-re 69%-a. A növekedés több mint 50%-os volt. A 19. század utolsó harmadában megduplázódott a kiadott könyvek száma.  Bizonyos írók népszerűsége – Angliában például Dickensé, nálunk pedig Jókaié – is a könyvek számának növekedését hozta magával.[14] Az olvasóközönség számának gyarapodása nem szükségképpen jár együtt a színvonal süllyedésével, mégis többen gondolták így az előző nemzedék tagjai közül. A sajtó előretörésének bőven voltak ellenségei. Garmadával idézhetnénk az irodalom és az újságírás viszonyáról szóló vitacikkeket, mind arról szólnak, hogy a sajtó megöli az irodalmat, a sajtó korrumpál, nem ad időt a művek kihordására, gyors pénzszerzésre tanítja az írót, s az olvasót leszoktatja a gondolkodásról. A harc élén az idős, az új korszakkal a kapcsolatot egyre inkább elvesztő Gyulai Pál állt, aki az eszme híján megjelenő lapokat papír-mázoló gépeknek nevezte (-i [Gyulai Pál] 1893, 478). Pedig éppen történelmi léptékű váltás zajlott, ha valaki vállalkozna a magyar média társadalomtörténetének megírására, ezt a képtelen méretű fordulatot kellene körüljárnia. Biró a sajtónak nagyobb szerepet szánt és remélt, mint Gyulai – Gyulai Pál lábai mellett ült egykor Biró apósa, Vészi József a budapesti egyetemen! – de ezzel együtt az ő pályája is példa rá, hogy az irodalomból és a sajtó egymás ellen dolgoznak. A kétféle időt, a szerkesztőségi gyors pontosságot, a publicisztikai közvetlenséget, az azonnali hatásra törekvést és a művek kihordásához kellő viselősséget, nem tudta ő sem összeigazítani. S 1919 után, emigrációjától fogva különösképpen eloldozta őt az irodalomtól a filmdramaturgia egészen másfajta elvárásrendszere.

A század első évtizedének végére Biró neves író és színpadi szerző volt. Író és újságíró, ismerte mindkét terület természetét, köztük a két diszciplína tempóját, egzisztenciális megtartó-képességét. Erről is szól az a könyvkritikája, amit a korszak igen neves szerzője, Kóbor Tamás szépirodalmi kötete kapcsán írt. Kóbor a korszak közismert alakja, A Hét főmunkatársa volt, Az Ujság vezércikkírója, egyik szellemi vezére, s most éppen azt kényszerül konstatálni Biró, hogy a sajtó megölte Kóborban az írót. Az irodalom és újságírás általános viszonyára vonatkozó bekezdésből idézünk: „[A]z irodalom nemcsak nem a legnagyobb dolog a világon, hanem (erre is rájön a harmincéves magyar író) nem is fontos dolog. Fontos a betegsegélyező pénztár, a gázkérdés, a repce-termelés. De az irodalom? Nemcsak hogy nem termel komoly értékeket (a könyvnyomtatás az irodalomtól tönkremehetne Magyarországon), hanem az emberét sem tudja eltartani. Magyarországon három író van, aki pusztán irodalomból él. A harmincéves magyar író kezdi fanyarul, lenézően és rosszkedvűen írni a novelláit vagy a regényeit. Megbecsüli egyéb tehetségeit: színházhoz értését, jó újságíró mivoltát; kezd nyári színdarabokat írni és közjogot és szociológiát olvas, mert a vezércikkírónak erre van szüksége. Ami az irodalmat illeti, - szellemi magzatelhajtást űz. Az írói gondolat az nyugtalanítja, kisajátítja az agyat; azt dédelgetni kell, formálni kell, sokáig kell forgatni és gyúrogatni; annak át kell hogy adja magát az ember... De miért? Minek? Úgysem írom meg. És annyi más okos dolog van, és annyi egyébre kell gondolni... Nagystílű szellemi magzatelhajtás kezdődik. Az írói gondolatok - a témák - hűségesen jelentkeznek még egy ideig; azután elmaradoznak” (Biró 1909, 192-193). A kettős pályán mozgó, még harmincon inneni Biró Lajos észrevétele ez. Körülnézett kollégái között, s látta, az újságírás a legtöbb esetben elapasztja a tehetséget. Voltak persze ritka kivételek: barátja Ady Endre és Kosztolányi.

1905-ben a Figyelő című – a Nyugat elődjeként számon tartott – havi szemle élén, a novellista Szini Gyula is – mellesleg Biró kollégája a Budapesti Naplónál – az irodalom és újságírás kapcsolatáról írt. Nem kevesebbet állít Szini, mint hogy „a sajtó fejlődése erre az országra legalább olyan jelentőségű volt, mint amilyennek a történetírók István királynak a nyugati keresztény műveltséghez való csatlakozását tekintik. A vasút, a távíró és a telefon valósággal beidegezte ezt az országot, hogy az európai kultúrával együtt lüktessen és érezzen. Ezen a beidegzésen Európa minden országa átment. A speciális nálunk az, hogy a sajtó lett ennek az idegrendszernek gócpontja. Nyelvünk egyik európai kultúrához sem fűz bennünket, kereskedelmünk jórészt csak a szomszédos Ausztriával van sűrűbb relációban, ilyen körülmények közt tehát az újság valóságos szervvé lett, amellyel az általános emberi haladással minden nap, tehát a leghatalmasabban vagyunk összefűzve. Ez nem az újságírás dicsérete, hanem a tények konstatálása” (Szini 1905, 3-6). Másfél évtizeddel később, noha éppen azt akarta kimutatni, hogy a századforduló milyen rossz, az 1914/18/19-es tragédiát megmagyarázó tendenciákat hozott a szellemi életben, Szekfű Gyula is elismerte a sajtó jelentőségét. „A budapesti sajtó – ezt be kell vallanunk – a hanyatló korban valódi nemzeti irodalomszámba ment; igyekezett is a nemzet minden szükségletét üzleti kulantériával kielégíteni […] Ez abban áll, hogy a lap a magyar nemzetnek – egy szóval kifejezve – mindene legyen. Tanítója és papja, politikai főnöke és orvosi tanácsadója, minden szükségletének egyedüli kielégítője, kiben neki egyedül legyen bizalma” (Szekfű 1920, 294-295). Adalékok a sajtó társadalomtörténetéhez. Amint a történész Hanák Péter utolsó, posztumusz megjelent tanulmánykötete is a sajtó századfordulós szerepét emeli ki. A kötet címe: A Kert és a Műhely (Hanák 1999). A nagybetűs jelképek másodika, mint ezt a történész megmagyarázza, a sajtóra utal. „A cím nem utólagos reflexió szülte metafora, hanem két korabeli kulcsszó. A századvég bécsi művészértelmisége valóságos kertjét és a lélekbe rejtett, szimbolikus kertet is művelte, a budapesti viszont – Ady kifejezésével – a szerkesztőséget nevezte el az írás »műhelyének«.[15]

Biró Lajos összefoglalása a sajtóról tehát a korszak egyik kulcskérdéséhez szólt hozzá. A sajtó már nemcsak ünnepi évkönyvek kiadására volt képes, hanem önreflexióra, saját működési mechanizmusának feltárására is.

Biró hangütése, felvezetése negáció: a sajtó nem intézmény, nem kell rá pohárköszöntőt mondani. A sajtót Biró már nem nevezi patetikusan „az emberiség nagy organizmusa szívedobbanásá”-nak, hanem egyszerűen csak annyit mond rá: a sajtó a társadalom. Az első hivatkozás – amivel egyben egyértelmű világnézeti elkötelezettségére is utal Biró – Jászi Oszkárt idézi, a Művészet és erkölcs megállapítását, mely szerint egészen új dolgot semmiféle író nem írhat. Ezt transzponálja a sajtó területére egy aforizmát alkotva, s kiemelést is használva a szövegében: „Az újság nem írhat mást, csak azt, amit a közönség gondol” azaz „amit a közönség akármelyik tagja írna, ha írni tudna, és ha a saját gondolatát világosan látná” (Biró 1911, 4). Vagyis – s ezt már mi tesszük hozzá – a lap közönsége, előfizetői köre saját politikai nézeteit kéri már számon a lapon, az ideológiai vagy politikai összetartozás élményét keresi saját lapjában. Ez tehát már erősen tagolt sajtó, bár az újságolvasók többféle lapot is olvastak. A valós helyzetet tudatosítja Biró, azt, hogy a kiegyezést követően a lapok szerkesztői maguk is országgyűlési képviselők voltak, azaz a pártpolitika vált az újságok szervezőerejévé. Az olvasó pedig a maga szimpátiája után ment, s azt kérte számon a lapján. Biró Az Ujság indulásának megvilágításával támasztja alá az olvasó jelentőségének megnövekedését. Az Ujságról utóbb már nemcsak azt tudjuk, hogy Tisza István politikáját támogatta, hiszen ezt olvasói is érzékelték, hanem sejtjük azt is, hogy alapítása a Tisza István révén érkezett alaptőkéből történt (Buzinkay é.n., 80-81). Indulásakor a lap Deák Ferenc nevét írta a homlokára, de azon túl azt állította magáról, hogy a szerkesztés vezérelve az lesz, mit szól a laphoz Pálffy Ferenc Szegeden.[16] Az olvasó kegyeiért való versengés számos más jelét is láthattuk. Már negyedszázaddal korábban, 1878-ban a Pesti Hírlap mutatványszáma is „a valódi közvélemény visszhangja”-ként határozta meg önmagát, „melyet nem miniszterek büróiban, nem ambitiósus politikusok konventikulumaiban, nem pártklubok billiárdjai körül gyártanak”. A „szent és tiszteletreméltó közvélemény” pedig, s itt még egy komoly, ma már megmosolyogtató pátosszal átitatott fordulat következik, „mint az erdő homályában a forrás – észrevétlenül és tisztán fakad a hazája sorsán csüggő magyar ember kebléből.”[17] A közvéleményhez apelláló tendencia idővel csak erősödött és tudatosodott.

A következő megidézett szakértő Birónál Ignotus, a Pester Lloyd főszerkesztőjének a fia, aki maga is újságíróskodott, igaz, őt már a művészeti lapok is erősen vonzották. „Ignotusnak van egy érdekes és az értők számára százszorosan igaz mondása: az újság hazudik” – hökkenti meg az olvasóját Biró. Sőt, Ignotus mondása szerint: minden újság mindig hazudik (Biró 1911, 6). Az ellenzéki szerkesztő például vagy elsikkasztja a kormány derék cselekedetét, két hasáb helyett tíz sort írva, vagy egyenesen azt állítja, gazság és hazaárulás, amit a kormány tett. S ezt a fajta „árulást minden lapnak minden nap el kell követnie, mert minden lapközönségnek megvannak a maga elfogultságai, gyűlöletei és gyanakvásai” – írja Biró. Az érvelést egyfelől védhetetlenül cinikusnak érzékeljük, másfelől kétségbevonhatatlanul, becsületesen realistának. A sikerért hazudó ember lehet a megvetés tárgya, de „maga a hazugság kell a közönségnek”. Másképpen: „a prostituált néha lehet megvetendő, maga a prostitúció [értsd: a hazudós újság – Sz. Á.] társadalmi jelenség” (Biró 1911, 8).

Biró hivatkozási pontja az üzemszerű, rutinos hazugságot illetően a kortárs Ignotus. Ez a névhez kötött megállapítás azonban megtévesztő is, mert a korszakban gyakorta fordultak a sajtó ellen ezzel a váddal. Benne volt a levegőben.

Van a sajtó által elkövetett hazugságnak egy Biró szerint szinte kötelező koreográfia szerinti formája, alkalma. „A nemzetiségi kérdésről például magyar lapnak egyenesen lehetetlen leírnia akár a legvilágosabb igazságokat is […] az újságíró ilyenkor tartozik vak lenni, süket lenni, hülye lenni; és ha utálja magát, és ha leköpi a tollát elkeseredésében: tartozik ész nélkül és meggondolás nélkül üvölteni az üvöltőkkel” (Biró 1911, 6). Ennél részletesebben itt nem ejt szót Biró a nemzetiségi kérdésről, de mi már tudjuk, a kérdés egy évtized múlva a Monarchia szétbontásának és szétbomlásának egyik központi oka volt, s tudjuk, hogy Biró ebben a kérdésben a korárammal, a nacionalizmussal szemben – talán asszimiláns zsidó volta miatt is – a jogkiterjesztés híve volt, élesen bírálta a nemzetiségekkel szemben gyakorolt magyar politikát. Nem véletlen, hogy 1918-ban Jászi Oszkár föderalizációs terveinek híve volt, s mellette politikai szerepet vállalt.

Egy egészen másfajta, olyan „sajtóelméleti” támadást is idézhetünk a hazugsággal kapcsolatban, amely már harminc évvel Biró előtt megfogalmazódott és a katolikus konzervatív oldalról érkezett, német példára alapozva. Tomor Ferenc (húszévesen maga is forradalmár, a Márczius Tizenötödike újságírója, aztán fordító, s végül a katolikus főgimnázium tanára) 1877-ben adta A hatodik nagyhatalom vagy: a modern sajtó Lukas Józseftől című nem is vékony könyvét.[18] Erős támadása mindössze tíz évvel a kiegyezés után, s négy évvel a főváros, Budapest létrejötte után született, a sajtó első átalakulási hulláma kezdetén. Félreértés ne essék, a hatodik nagyhatalom kifejezést nála egészen másként kell érteni, mint szokás volt. Nem a klérus, a nemesség és a polgárság alkotják az első rendeket,[19] de nem is a döntéshozói, a végrehajtói és a bírói hatalom.[20] Az „öt első nagyhatalom” a „milliót meghaladó vagy megközelítő, és száz meg száz millió adóforintot elnyelő hadseregeket” tartó országok, Porosz-Németország, Osztrák-Magyarország, Orosz-Lengyelország, Franciaország és Angolország (Lukas 1877, 3). Tomor tehát két döntően más természetű hatalomtípust vet össze, az anyagit és a szellemit, s az anyagival, a hadseregek erejével mérhető anyagi erőnek nevezi a sajtót. Az anyagiakkal való összemérés egy következménye lesz a későbbiekben szövegében az „istentelen zsidók” térfoglalása a kiadóhivatalokban. Azzal érvel ugyanis, hogy a Mózestől elpártolt, s kereszténységet el nem fogadó zsidóság véleményének „csak egyetlen vezércsillaga maradt – az arany borjú” (Lukas 1877, 29). S rögtön erre rímelteti összegző megállapításait, hogy a haszonra törő sajtó „minden hatása nemleges”. (A gondolatot jól előkészítette, ha találomra felütjük a könyvet, bőven idézhetjük a sajtót elmarasztaló fordulatait: a mai sajtó „romlott és romboló”, „méregkeverő”, „öl és vág”, „a sajtó nyomtatott hazugság”, amit csinál pedig „személyeskedés”, „becstelenítés” és „rágalmazás” (Lukas 1877; 9, 118, 3, 44, illetve 56, 57, 58).) Ignotus és Biró megállapításával egybecseng, amikor azt írja: „van a hazugságnak oly neme, mely nagyon veszélyes és éppen ez garázdálkodik a sajtóban leginkább. T.i. nem hazudnak egyenesen, kereken, hanem csak úgy, hogy egy nyolcad rész igazat vegyítenek egy font hazugság közé. És a morzsányi igaz aztán elég arra, hogy a sajtó bíróság előtt úgy elcsűrjék és csavarják a dolgot…” (Lukas 1877, 46).

Hivatkozások, adatok híján nem tudjuk a könyv korabeli hatókörét bemérni, de azt biztosra vesszük, markáns és terjedelmes összefoglalása a korabeli elterjedt sajtóellenességnek. S akkor, amikor született, a magyar sajtó fejlődésének még csak a kezdetén járt, Biró észrevételei jó negyed századdal későbbiek.

Biró kiegészíti az általános (európai) sajtóellenességet a speciálisan magyar jellemzővel. „A sajtó sokkal erősebb és sokkal hatalmasabb, sokkal több erénye és sokkal több vétke van, sokkal több egyéni érdeket és sokkal több osztályérdeket taposott meg, semhogy nagyon sok ellenséget ne szerzett volna magának. Maga az az érzés azonban, amelyet speciálisan Magyarországon antizsurnalizmusnak neveznek, a sok megbántott érdeknek a fogcsikorgatása, egy osztályérdeknek, a nagybirtokos arisztokráciának, a vele szövetkezett dzsentrinek és a belőlük élő, nagybirtokos gondolkozással telített tisztviselő tábornak a gyűlölete az újság ellen” (Biró 1911, 19). Szembetűnő, hogy ezen a ponton milyen fokon lesz retorizált az eddig is érdekes, de inkább értekező jellegű szöveg. Ötszörös ismétlés és fokozás sulykolja az olvasóba, hogy a sajtó lényege eleve az érdeksértés, mai fordulattal a tájékoztatásban kifejeződő kontroll. Ehhez az eleve nagyfokú tekintély kikezdéshez jön nálunk egy külön elem, a sajtónak a régi és az új társadalom harcában betöltött kényszerítő szerepe. Ez már az „ajtón kopogtató polgári [értsd: kapitalista – Sz. Á.] Magyarország” elkötelezett hívének harcos állásfoglalása.

A közönség véleményének hullámzása a lap követendő feladata, nem okosabbnak, jobbnak, európaiabbnak, modernebbnek lenni, mint közönsége, ezzel boldogul el egy lap – mondja Biró. Egy régi, tapasztalt, de anonimitásban hagyott lapkiadó bölcsességét idézi Biró Lajos a közönséggel kapcsolatban: „Külön-külön mindannyian okos, józan, finomlelkű és finom ízlésű gentlemanek. De együtt: egy csürhe” (Biró 1911, 10). Az új tudományos terminus, a tömeglélektan bevezetése történik itt meg. Gustave Le Bon könyvének megjelenésétől (1895) fogva ismert a kifejezés, a Huszadik Század olvasói előtt mindenképpen.[21] Igazán enyhén kriminalizálja a tömeget Biró ahhoz képest, hogy a tömeglélektanról való gondolkodás alapkönyvét egykoron a párizsi kommün véres hónapjaiban szerzett tapasztalatok inspirálták. Magyarországon csak egy olyan esemény volt addig, amely a sajtótermékek számának növekedésével járt együtt, az 1848/49-es forradalom és szabadságharc. Ez a kommün előtt bő két évtizeddel zajlott nagy erejű megmozdulás azonban rendkívül erős törvényi korlátok között zajlott: az első magyar sajtótörvény – noha a forradalom legelső követelése a sajtószabadság volt – rendkívül szigorúan bánt a lapot alapítani szándékozókkal, s olyan magas kauciót szabott feltételül, amivel kordában tudta tartani a lapok születését. Így aztán tömegesemények is alig voltak. Nadányi Emil, a 8 Órai Újság főszerkesztője 1929-ben még azt idézte fel, hogy „az 1848/49-iki szabadságharc alatt nagyterjedelmű vidékek voltak, amelyek nem tudtak a háborúról” (Berkes 1929).

A kollektív lélek titkait fürkészve jut el Biró a sikert hozó szenzációhoz, amivel meg kell érinteni „ennek a nagy, rejtelmes sötét léleknek az indulatait […] feltűnő, meglepő, elkápráztató, dühbe hozó, kárörömet ébresztő hírrel kell neki szolgálni” (Biró 1911, 12). A magyar sajtó lemaradásban van a külföldhöz képest: nem tud expedíciót szervezni, vagy léghajót finanszírozni az Északi-sarkra, s így aztán külön hajót sem tud küldeni a bajbajutottak felkutatására. A magyar lap szenzációja a panama leleplezése. Aki a mesterséges szenzációról korholó szavakat mond, olyankor ölt csak tógát, ha a leleplezés az ő bőrére megy, minden más esetben mohó olvasója és élvezője a kreált hírnek. Furcsa személyiségjáték ez: ha ítélkezés és megbántottság éri, ez kiemeli őt a tömegből. Amint „benne van a tömegben, a kollektív lélek érzései szerint érez” (Biró 1911, 13).

A lap versenyt jelent, de nemcsak a szenzáció hajhászásában, hanem a „komoly és nagystílű hírszolgálatban is”. A lap hosszú időn át hiába kell, hogy fizesse belgrádi tudósítóját, mert ott nem történik semmi. Ha azonban egyszer királyt gyilkolnak Belgrádban – ahogy trónörököst gyilkoltak hat évvel később Szarajevóban –, „félnapos előnye van annak a lapnak, amelyik sokáig hiába fizette az ottani tudósítót”. Ez a verseny az egész lapcsinálást átalakítja: „az újságban egyre nagyobb úr lesz a riport, a szerkesztőségben egyre fontosabb ember a riporter”. A lapok „kihullatják az irodalmat, a jogot, a filozófiát” – megmarad a „tudósítás, a recenzió, a hír, a riport”, az „irodalmat tessék a könyvekben, a tudományt a tudományos folyóiratokban keresni”. A nagy világlapok aztán visszapótolják mindezt: nagyszámú mellékletet adnak ki, a Berliner Tageblattnak hat, a Corriera della Seránakhárom illusztrált ingyen melléklapja van. A sajtó haladásának tendenciáját így összegzi a külföldön is kitűnően tájékozódó Biró Lajos: „a fejlődés tetőpontján alighanem egy hallatlanul olcsó, hírszolgálatában csodálatosan fejlett, hírekkel teletömött, keveset politizáló és semmit sem tanító, napjában többször megjelenő nagy újság van. Amelytől azonban a gyönyörködtetés és a tanítás szerepét átvették a revuek, a könyvek, a szakszervezetek, a szabad iskolák” (Biró 1911, 18). Hosszas bizonyítás nem kell hozzá, hogy belássuk, a sajtó, a média és a tömegkommunikáció alaptendenciája közel egy évszázadon át így működött, s mutatis mutandis alapjában ma is így működik.

No és mi van az újságíróval? Mert nem a kiadó írja a lapot, a cikk (a szenvedélyes publicisztika, a kíváncsi riport, a csípős kroki, a könnyed tárca, a maró glossza) nem terem csak úgy. Ahhoz tehetség kell, sőt, erős egyéniség – gondoljuk, de vajon így van-e? Bródy Sándor, Krúdy Gyula, Molnár Ferenc és mások anekdotái nyomán az újságíró-romantika mélyen belegyökerezett a fejekbe, Kosztolányi Pacsirtájának kiábrándult, integritását a cinizmussal palástoló Íjas Miklósa, a sárszegi közlöny segédszerkesztője – akit a páratlan filmes adaptációban Latinovits Zoltán alakított – is maradandó vonással alakította ezt a képet. De mit mond Biró Lajos? Szerinte a publikum már ki van tanítva és tudja, hogy „az újságíró nem okvetlenül borzas, nagy nyakkendős, tisztátlan gallérú és mindig adós maradó fiatalember”. „Ami kevés romantika még a szerkesztőségben van azt többnyire az írók viszik oda, az írók, akik Magyarországon még szinte kivétel nélkül újságírók is, akik kivételes helyzetet tudnak maguknak egy-egy redakcióban teremteni és a maguk életét néha szabálytalanul, kisebb-nagyobb exploziókra rendezik be. Maga az újságíró: pontos, rendes és rendszerető ember” – írja Biró (Biró 1911, 28-29). A szerkesztőségben egyre inkább kétféle ember marad, a riporter és a rovatszerkesztő-hivatalnok. Ítéletmondó cikkeikben, azaz a publicisztikákban az újságok iskolát teremtenek, „az egyik csendes nagyképű liberalizmust, a másik áhítatos, nemzeti izzást akar minden vezércikkében” – s ezt meg is kapja az olvasó. Egyre inkább a lap beszél, s egyre kevésbé az ember.” Vajon valóban ilyen kiábrándító lenne a redakció munkája? A közeg lefokozását himnikus lelkesedésbe fordítja át, amikor a két imént említett kategória lehetőségeiről beszél. Itt jut igazán szóhoz „az ügyesség, az ötletesség, a tudás, az újságírózseni. Le merem írni, hogy újságírózseni, mert csak Luigi Barzinire[22] kell hivatkoznom, és világos, hogy a riport lehet fejedelmi intelligenciájú, sugárzó szépségű, elragadóan művészi és tudományosan pontos. A riportban lehet csudákat produkálni, és a szerkesztésben is. A szerkesztői ötletesség néha egy hadvezér nagy stílusát egyesíti egy nagy bankár gyorsaságával és éleslátásával; egy-egy rovatvezető néha iskolát nyithatna politikusok és diplomaták számára” (Biró 1911, 20). Egészen bizonyosan apósa, Vészi József iránti bámulata is visszatükröződik a nagyság megrajzolásában. S hogy ne mondhassuk Biróra, hogy az elfogultság beszél belőle, idézzük ismét Kosztolányit, aki rajongással írt Vésziről a Nyugatban két évtizeddel azután is, hogy nála kezdte fővárosi újságírói pályáját. Különösen értékes a visszaemlékezés, mert Kosztolányit soha nem érdekelte a pártpolitika, politikai publicisztikát nem írt.

„Ő volt az első európai tehetség, akit láttam. Egy napon meghívtak a lapja munkatársául. Ez a ragyogó aggastyán, aki akkor is éppoly fiatal volt, mint ma, viharosan sétált egy szobában és pattogó ütemben diktálta vezércikkét. […] Akkoriban éppannyira érdekelt a politika, mint most. Rendesen nem tudtam, hogy miről és kiről van szó. Mégis türelmetlenül lestem ezeket a harcos írásokat, melyekben egy ember mutatkozott meg teljes mivoltában. Egy bűvös véralkat sistergett itten, feleselt önmagával és a világgal, ellágyult és fölfortyant, carlyle-i fesztelenséggel finom és vaskos szóképeket halmozott egymásra, rózsát és záptojást hajigált s mindig oly közvetlen volt, oly meglepő, oly ízig-vérig emberi, hogy a hittérítők vitáira kellett gondolnom” (Kosztolányi 1928, 827-828).

Adyt is megfogta az a hőfok, ahogy Vészi működött, s amilyen nagylelkűen fogadta be a fiatal tehetségeket, a későbbi Nyugat első gárdáját. Biró családtag is lett, az egyik Vészi lány, Jolán férje. A lánglelkű zsenitől, Adytól féltette a lányát, Margitot, Vészi élt is befolyásával, tekintélyével, leállította a Margita-ciklus közlését is a Nyugatban. Biróra nyugodtan rábízta nemcsak a másik lányt, de lapja, a Budapesti Napló vezetését is, igen hamar helyette intézte a legnehezebb ügyeket is. Biróra magára is igaz volt, amit személytelenül a jó újságírókról írt: „az újságírók között […] a tisztesség, az erkölcsi erő, a komoly becsületérzés valóságos hőseit, mártírjait lehet találni”.

Meglepő, de igaz: Biró vékony kis kötete az újság működéséről időtálló, a sajtó, az újságpéldány váza, az újságkészítők dilemmái, működési reflexei, morális alternatívái a Biró számára beláthatatlan technikai változások ellenére lényegében állandók. A magyar újságíró-szervezkedésekkel és a magyar sajtó működésével foglalkozó utolsó fejezetek a történetileg érdekes fejtegetések közé tartoznak, de bármily tanulságosak, ezeket most nem idézzük. (Talán egy észrevételt mégis, azt, amit Biró a „közönség iskolázatlanságáról” ír. „[A] közönség, a lapok nagy részét fenntartó magyar középosztály nincsen tisztában a maga érdekeivel” – így Biró. Argumentációja persze térhez és időhöz kötött. Korának középosztálya „különös társadalmi kapillaritás útján átvette a nagybirtokosság és a hivatalviselő dzsentri egész gondolkodását. A meggyőződései és jelszavai nagybirtokos-meggyőződések és nagybirtokos-jelszavak. A fájdalmai azonban polgári fájdalmak. Innen a zavarodottság, a gondolkodás kuszasága, a lap-előfizetői megbízhatatlansága […] Nem jöhet többé egy új függetlenségi párt, amely fölvesz a programjába hetet, havat, kéket, zöldet, mindent, amiről csak azt gondolja, hogy a választóknak tetszik, fölvesz anélkül, hogy csak egy programpontját […] a maga igazi jelentőségében megérteni akarná” (Biró 1911, 42). Az idézet egyszerre vezet vissza az egy évszázaddal korábbi problémákba és rezonálunk rá a jelenben.)

Biró becsületes volt, egyenes és vállalta hitének következményeit is. Nem volt pályatévesztett ember, mint a korszakban közismert, Bismarcknak tulajdonított bon mot tartotta. Pályaválasztása adekvát volt, bár kétségtelenül elvitte a szépirodalomtól, s végül emigrációba kényszerítette. A róla szóló visszaemlékezések az adott szóhoz való ragaszkodását, emberi hűségét, ígéreteinek megtartását emelik ki, hangsúlyozva, hogy az ország ennek éppen ellentéte. „Magyarország a be nem tartott hivatalos órák, az elmulasztott találkozók, a be nem váltott ígéretek, a változó elvek és meggyőződések országa. Lássuk be és ismerjük el, rendetlen ország vagyunk és vannak ázsiai, balkáni dolgok, szokások, megrögzöttségek életünkben” (Magyar 1918, 7). Mindezt azért hangsúlyozta Magyar Lajos, hogy kiemelje Biró Lajos megbízhatóságát, figyelmességét. Mindezt még a háború alatt fogalmazta meg Biró kollégája. Ez a megfogalmazás személy szerint Biróra vonatkozott, némi nemzetkarakterológiai háttérrel.

Max Weber a háború és az európai baloldali forradalmak után tartott előadásokat a politikai hivatásról és ezekben az előadásokban külön megemlékezett az újságíró hivatásról is. Egyik fontos és történelmi példákkal bizonyított tétele az volt, hogy az újságíró a hivatásos politikus előképe, az újságírás felől vezettek utak a politikai pálya felé. Védelmébe vette az újságírókat, amikor ezt írta:

„Az újságíró osztozik minden demagóg és egyébként – legalábbis a kontinensen, a brit és a korábbi porosz viszonyokkal ellentétben – az ügyvéd (és a művész) sorsában: nem rendelkezik határozott társadalmi besorolhatósággal. Egyfajta pária kasztba tartozik, amelyet a »társadalom« mindig a legalacsonyabb etikai szinten álló képviselői alapján ítél meg. […] Nincs mindenki tudatában annak, hogy a valóban jó újságírói teljesítmény legalább annyi »szellemet« igényel, mint valamilyen tudományos teljesítmény, kiváltképp azon szükségszerűség folytán, hogy azt – nyilván egészen más alkotói feltételek mellett – azonnal, utasításra kell nyújtani és azonnali hatást kell elérni. A sokkal nagyobb felelősséget szinte sohasem méltányolják. S azt sem, hogy a tisztességes újságírók felelősségérzete az átlagot tekintve cseppet sem kisebb, mint a tudósé, sőt – mint a háború idején megtanulhattuk, sokkal nagyobb” ( Weber 1998)
.
Biró a háború alatt haditudósító volt, az 1918-as polgári demokratikus forradalomban – mint említettük – Jászi mellett helyettes államtitkár. A politikai feladatvállalás elveiből következett – a vége a személyes egzisztencia gyökeres átalakulása lett. Ragaszkodott politikai értékeihez, a polgári radikalizmushoz, baráti körét az emigrációban is megtartotta. Ennek a korszaknak levelei a vereségről, a veszteségről szólnak, politikai reményei is alig voltak. Megrendítette az ország „abszurd” földarabolása (leginkább irracionálisnak azt tartotta, hogy a cseheknek juttatták Kárpátalját, s mindenkivel alkut kötött volna, de velük nem, visszakövetelte volna a teljes Felvidéket a Morvától a Tiszáig), noha azok között volt, akik ezt sejtették, és akik ezt előre jelezték. S most mégis, a történtek nacionalistává tették, mint liberális barátait is. Egy levelében keserűen, sőt epésen azt mondja, ha Horthy soroztatna és ő hazamenne, kétségbeesésében elszegődhetne önkéntesnek a kormányzó seregébe, s a csehek ellen menne.[23] Súlyosan érintette emigrációja kezdetén lapjának, az újrainduló Világnak elfordulása is közös, harcosan is vállalt eszményeiktől. Már Firenzében élt, amikor Hauser Arnold meghozza a hírt, hogy a Világban nem volt elég erkölcsi erő és megtagadta az októberi forradalmat. „Ha így van, az nagyon sajnálatos dolog. A fehér terror nem tart örökké és hogy akar a Világ később politikát csinálni, ha kakaskukorékolás előtt mindent háromszor árul el?” – továbbította a hírt Jászinak.[24] Lényegében ezzel a kétségbeesett mondattal végleg búcsúzott Biró Lajos a magyar sajtótól.
Az ismeretlen felé indult, a nála tizenhárom évvel fiatalabb Korda Sándorral összetalálkozva fordult a film felé Bécsben, s lett belőle világhírű filmíró Hollywoodban, majd Londonban.

Jegyzetek

«[1] A szöveg kis eltéréssel megjelent: Biró 1911.

«[2] Csak kettőt említünk itt, két mester-tárcát, Kosztolányitól A perc művészetét (1906) és Molnár Ferenctől az Újságcikk értékét (1908).

«[3] Mikszáth írta 1882-ben a Pesti Hírlapban: „Mikor ezt az országot másodszor kellett meghódítani, megalkotni a legközelebbi emberöltőben, ebben a munkában az újságíróké a fő érdem.” Krúdy lelkes beszámolója szerint „Nyíregyházán, ifjúkoromban magam is hallottam a félszemű Udvarhelyit, aki ház- és ingatlanügynöksége mellett házasságközvetítéssel is foglalkozván, emígy dicsérte a menyasszony bájait: - Műveltségére vonatkozóan elég annyit mondanom, hogy A Hét előfizetője őnagysága.” Krúdy 1957, 487.

«[4] Az engedélyt kapott lapok abc-sorrendben. Budapest, Budapester Tageblatt, Budapesti Hírlap, Budapesti Napló, Egyetértés, Esti Újság, Fővárosi Lapok, Hazánk, Kis Ujság, Magyar Estilap, Magyar Hírlap, Magyar Ujság, Magyarország, Nemzet, Nemzeti Ujság, Neues Pester Journal, Pester Lloyd, Pesti Hírlap, Pesti Napló, Politisches Volksblatt, Szabad Szó.

«[5] Alkotmány, 1896. január 1.

«[6] Fleisz é.n., 155-163. A nagyváradi évek intim leírását adja Lengyel Géza idézett könyve.

«[7] Horváth Zoltán életrajzi visszaemlékezései. MTK Kézirattára, Ms 5330/29. Horváth Zoltán szülei Vésziék közeli barátai voltak, Horváth Zoltán pedig Vészi unokáját, Molnár Mártát vette feleségül, így értékelése a szoros baráti kör tapasztalatát jelenti.

«[8] Az Aradi Közlöny 1907. október 31-i száma adta hírül a 8. oldalon, „Vészi kivándorol”.

«[9] A Jung Ungarn történetéről ld. Széchenyi 2009.

«[10] Idézünk Ady Endre hasonló szellemiségű, de másként közelítő hozzászólásából: „Az új sajtó s az új tömeg-litteratura szükségessé tett és kifejlesztett egy újfajta hírlapírói, illetve írói képességet: készen, könnyen, ügyesen, megejtően írni a kiadóhivatal s a legnagyobb számú és legkisebb értelmességű publikum számára. Ezek az írók, hírlapírók, ha mellékesen még politikus-csukácskák is, egészen bátran árulhatják a tollukat. Ezeknél az írás egyszerű áru, meggyőződésük pedig az, amit velük haszonért iratnak […] Még mindig megmaradnak azonban a régi kissé kómikus, de majdnem félisteni konceptusban a vezetők vagy vezetni akarók, akiknek egész nevükkel, testükkel harcba kell menniök hirdetett igazaikért. Ezek nem alkudhatnak, nem kupeckedhetnek…” Ady 1912, 601.

«[11] Bőven szerepel Biró Lajos Károlyi Mihály levelezésfolyamában is.

«[12] A cikkgyűjteményről ld. Gellért 1918, 799-805., Biró é.n.

«[13] A Szegedi Tudományegyetem Budapesti Médiaintézetének hallgatójával, Tanács Krisztiánnal kigyűjtöttük Vészi József és Biró Lajos publicisztikáit a Budapesti Naplóból. Az anyag sajtó alá rendezése folyik, a szövegek kiadásra várnak. 

«[14] Szajbély Mihály Jókai-monográfiája elemzi többek között, hogyan hatott Jókai regényírás-művészetének alakulására a tárcaközlés szöveget feldaraboló technikája, a mediális környezet, s hogy ezt milyen irodalmi viták, kritikák övezték. Szajbély 2010, különös tekintettel a 142-157, 191-201, 222-229, 242-250. Legutóbb ld. pl. Hansági 2012, 98-111.

«[15] 1902-ben mutatta be a nagyváradi Szigligeti Színház Ady egyetlen színpadi művét, A műhelyben című egyfelvonásost. Azt mondja el ebben, hogyan őrli meg a redakció lázas mindennapi munkája a költőt, miért írta íme most is ezt a magyarázó és mentegetőző képet a tulajdonképpeni darab helyett, amit megígért, vagyis, hogy miért nem írt színdarabot. Ady pályakezdéséről és újságírói munkásságáról Lengyel Géza is ezzel a címmel – A műhelyben – írt visszaemlékezést (Lengyel 1957). Az igazság az, hogy Ady első kötetei is mind a napi szerkesztőségi munka mellett születtek. Ez nem vonja kétségbe a Hanák-metafora érvényességét, épp ellenkezőleg: arra hívja föl a figyelmet, hogy a magyar és általában a közép-kelet-európai irodalmak mennyivel közvetlenebb szerepet játszottak a társadalmi és közéleti problémák manifesztálásában.

«[16] Az Ujság 1904. január 31-i számában írta Mikszáth, hogy a lapot nem Tisza Istvánnak, hanem neki, Pálffy Ferencnek csinálják. Pálffy Ferenc 1904. február 20-án válaszolt Mikszáthnak (Mikszáth 2007).

«[17] Pesti Hírlap, 1878. december 25. [mutatványszám] 1.

«[18] Lukas 1877. A könyv Tomor „fordítása”, „Utó hangok” című fejezetében jelzi, „nem lesz nehéz kitalálni, mit vettem a derék német szerzőtől, mit változtattam és mit adtam hozzá”. (Lukas 1877, 174.) Az eredeti mű adatai: Lukas 1867. 

«[19] A 18. századi ír-brit államférfi és filozófus Edmund Burke nyomán így lett a negyedik hatalom (the fourth estate) a sajtó. 

«[20] Ez a vélekedés Montesquieu A törvények szelleméről [1748] című könyve nyomán terjedt el.

«[21] Gustave Le Bon könyve – Psychologie des foules [A tömegek lélektana] – 1913-ban jelent meg magyarul a Franklin Társulatnál (Le Bon 1913).

«[22] Luigi Barzini (1874-1947), olasz újságíró, haditudósító, utóbb fasiszta politikus. A Corriera della Sera fedezte fel, 1900-ban a lap kínai tudósítója lett, szemtanúja volt a boxer-lázadásnak, később az orosz-japán háborúnak. 1907-ben végigkísérte a Peking – Párizs autóversenyt, erről könyvet írt, amit rögtön 11 nyelvre fordítottak le, köztük magyarra is, ez Biró tanulmányával egy időben jelent meg a Singer és Wolfner kiadásában, nagy sikerrel. Hosszú éveket töltött az Egyesült Államokban. 1925-ben aláírta a fasiszta értelmiségiek kiáltványát, egészen közel került Mussolinihoz. Tudósított a spanyol polgárháborúból. Fia, ugyanezen a névvel szintén híres újságíróként működött, tanulmányait a Joseph Pulitzer által a Columbia Universityn alapított Graduate School of Journalism hallgatójaként végezte.

«[23] Biró Lajos levele Jászi Oszkárhoz, Firenze, 1919. december4. Oscar Jaszi Papers, Box 5. Columbia University, Butler Library, Rare Books and Manuscript Library. Idézi Frank 2011, 140.

«[24] Biró Lajos levele Jászi Oszkárhoz, Firenze, 1919. december 4. Oscar Jaszi Papers, Box 5. Columbia University, Butler Library, Rare Books and Manuscript Library. Idézi Frank 2012, 74-75.

Felhasznált irodalom

Ady Endre (1912). Körkérdés. Az írói becsület. Huszadik Század 1912/2. pp. 601-602.

Berkes Róbert et al. (eds.) (1929). Emlékkönyv 1889–1929. A magyar újságkiadás negyven éve. Budapest: Újságkiadó Tisztviselők Nyugdíjegyesülete.

Biró Lajos (1908). A sajtó lélektana. Huszadik Század 1908/2, pp. 245-259. és 1908/4, pp. 435-448.

Biró Lajos (1909). Jegyzetek Kóbor Tamás két könyvéről. Nyugat 1909/16. pp. 192-193.

Biró Lajos (1911). A sajtó. Korunk mozgatói 1. Modern Könyvtár 45. Szerkeszti Gömöri Jenő. Budapest: Politzer Zsigmond és Fia kiadása.

Biró Lajos (1918). A kezdet és a vég. Biró Lajos vezércikkei 1914-1918. Budapest: A Világ kiadása.

Biró Lajos (1930). Az ötvenéves Biró Lajos őszinte vallomása. Elmondja küzdelmes útját a budapesti bankhivatalnoki íróasztalától a hollywoodi világsikerig. Magyar Hírlap 1930. augusztus 20. (40. évf. 188. sz.), pp. 5-6.

Biró Lajos (é.n.). A jövő országutján. Hat ujságcikk. Modern Könyvtár 183. szám. Budapest: Athenaeum Irodalmi és Nyomdai R.T.

Buzinkay Géza (é.n. [2000]). Kormánypárti lapok ellenzékisége. In: Martin József (ed.). Pulitzer antológia, 1989-1999 (pp. 77-82). PRICOMM Kommunikációs Kft.

Fleisz János (é.n. [1997]). Nagyvárad újságírója. In uő.: Város, kinek nem látni mását. Nagyvárad a dualizmus korában (pp. 155-163). Nagyvárad: Charta Könyvkiadó.

Frank Tibor (2011). A magyar trauma 1918-1920. In Molnár Judit (ed.). Jogfosztás – 90 éve. Tanulmányok a numerus claususról (pp. 135-164). Budapest: Nonprofit Társadalomkutató Egyesület.

Frank Tibor (2012). Kettős kivándorlás. Budapest−Berlin−New York 1919-1945. Budapest: Gondolat.

Gellért Oszkár (1918). Biró Lajos, a publicista. Nyugat 1918/24. pp. 799-805.

Hajdu Tibor (1968). Az 1918-as magyarországi polgári demokratikus forradalom. Budapest: Kossuth.

Hajdu Tibor (1969). A magyarországi Tanácsköztársaság. Budapest: Kossuth.

Hanák Péter (1999). A Kert és a Műhely. Budapest: Balassi Kiadó.

Hansági Ágnes (2012). Démonizáció és elhallgatás. A tárcaregény az irodalmi diskurzusban. Alföld 2012/7. pp. 98-111.

 -i [Gyulai Pál] (1893). A m. t. akadémia s egy pár hírlapíró. Budapesti Szemle 1893/198. p. 478.

József Farkas (ed.) (1967). „Mindenki ujakra készül…” Az 1918/19-es forradalmak irodalma. Szöveggyűjtemény, IV. kötet. A tanácsköztársaság publicisztikája és irodalmi élete. Budapest: MTA Irodalomtudományi Intézet.

Kosztolányi Dezső (1906). A perc művészete. Budapesti Napló 1906. augusztus 5.

Kosztolányi Dezső (1928). Vészi József. Nyugat 1928/11. pp. 827–828.

Kosztolányi Dezső (1928). Vészi József. Nyugat 1928/11. pp. 827–828.

Körkérdés. Huszadik Század 1912/2. pp. 600-616. és 1912/4. pp. 719-736.

Krúdy Gyula (1957). Mese a varrógépről. In: Krúdy Gyula: Írói arcképek I (pp. 482-495). Bp., Magvető.

Le Bon, Gustave (1913). A tömegek lélektana. Budapest: Franklin Társulat.

Lengyel Géza (1957). A műhelyben. Budapest: Szépirodalmi Könyvkiadó.

Lengyel Géza (1957). Ady a műhelyben. Budapest: Szépirodalmi.

Lukas József (1877). A hatodik nagyhatalom vagy: a modern sajtó Lukas Józseftől. A magyar viszonyokra való tekintettel közli Tomor Ferenc. Budapest: Nyomtattatott a „Hunyadi Mátyás” Intézetben.

Lukas, Joseph (1867). Die Presse, ein Stück modernes Versimpelung. Zweite Auflage. Regensburg: F. Pustet.

Magyar Lajos (1918). Biró Lajos. Zsidó fejek. Egyenlőség 37/2. 1918. január 12., p. 7.

Max Weber (1998). A tudomány és a politika mint hivatás. In Max Weber: Tanulmányok (pp. 127-156). Budapest: Osiris.

Mikszáth Kálmán (2007). Mikszáth Kálmán levelezése. http://www.intratext.com/IXT/HUN0135/ – Letöltve 2012. május 1.

Molnár Ferenc (1908). Újságcikkek értéke. Pesti Napló 1908. július 12.

Szajbély Mihály (2010). Jókai Mór 1825-1904. Magyarok emlékezete. Pozsony: Kalligram.

Széchenyi Ágnes (2009). A Nyugat német mása: Jung Ungarn, Berlin, 1911. In Angyalosi Gergely – E. Csorba Csilla et al. (eds.). Nyugat népe. Tanulmányok a Nyugatról és koráról (pp. 178-199). Budapest: Petőfi Irodalmi Múzeum.

Szekfű Gyula (1920). Három nemzedék. Egy hanyatló kor története. Budapest: Élet irodalmi és nyomda rt.

Szini Gyula (1905). Irodalom és újságírás. Figyelő 1905. I. évf. pp. 3-6.

Harc a sajtóreform körül, 1914

BUZINKAY GÉZA

Az 1848:XVIII. tc. a sajtószabadságról belga mintára született, az pedig az 1819. május 17-i francia törvényhez nyúlt vissza.[1] Az 1848-as sajtótörvény ezen származásának súlyos következményei voltak. Nem saját megküzdött vitákat követő konszenzus hozta létre[2], és a kiegyezés után, amikor ismét hatályba lépett, nem alaptalanul állították róla, hogy elsietett, az idő múlásával egyre kevésbé kielégítő törvény volt. A törvényfogalmazó Szemere Bertalan is ideiglenes törvénynek nevezte. Európában a 48-as törvényeket a következő néhány évtizedben többnyire új sajtótörvények váltották fel. A kivétel Olaszország volt – és Magyarország. Az 1848-as törvény és Kossuth Lajos nimbusza miatt a képviselők és a kormányok inkább kiegészítő törvényeket, rendeleteket hoztak, majd megszülettek a modern polgári állam nagy kódexei (büntető törvénykönyv, polgári törvénykönyv), a büntető, illetve polgári perrendtartás és végül 1900-ra az 1848:XVIII. tc. 45 cikkelyéből már 23 nem volt érvényben (Zsitvay 1900, 13.) – ám még ekkor sem mertek hozzányúlni. A sajtótörvény kérdése ráégett a magyar törvényhozásra – miközben a Monarchia másik felében, Ausztriában a dualizmus végéig azonos sajtószabályozás maradt hatályos. Az 1867. decemberi ausztriai alkotmány sajtóra vonatkozó részei megmaradtak, és bár 1902-ben a miniszterelnök beterjesztett egy új sajtótörvény javaslatot, amit parlamenti visszautasítása után még többször megismételt, végül mégis visszavonta (Olechowski 2006, 1493-1516). A magyar törvényhozásra azonban ez a példa nem hatott.

 Több mint másfél évtizedig elhúzódó tervezés végén született meg A sajtóról szóló 1914-es törvény. A sajtótörvény politikai témaként a bűnvádi perrendtartás (1897:XXXIV. tc.) vitája során tűnt fel, amikor a Függetlenségi párt parlamenti obstrukciót szervezett ellene, és tömegdemonstrációt is megszervezett volna, ám erre akkor már csak a szociáldemokratáknak volt elég erejük. Gratz Gusztáv megállapítása szerint a sajtóparagrafusok elleni tiltakozás volt az első alkalom, hogy sajtóügyekben a Szociáldemokrata párt mint a régi közjogi ellenzéki pártok szövetségese lépett fel (Gratz 1934, I/349-354). Ez a tematikus szövetség aztán a későbbiekben is fennmaradt. A képviselőház 1898. február 8-i ülésén kezdődött a sajtóreform követelése, kifejezetten politikai okból. Hosszú, majdnem egy hónapig tartó vita kerekedett, végül a Ház határozatban kötelezte az igazságügyminisztert, hogy készítsen új sajtótörvény-javaslatot (Zsitvay 1900, 14-15) - de határidőt nem tűzött ki.

A sajtójogi felelősségi rendszer kidolgozásának feladatát Kenedi Géza kapta meg. Amikor bemutatta tervezetét, a miniszter helyeselt, de rögtön hozzátette: „Adjon hozzá megfelelő képviselőházat is mindjárt.” (A sajtójog főbb kérdéseinek reformja 1910, 71/35.)

Kenedi Géza mindvégig egyik főszereplője maradt a sajtótörvény előkészítési vitáinak is, és majd mint a megszületett törvény – nem fenntartások nélküli –védelmezője is. Az 1880-as évek elejétől a sajtóperekre szakosodott ügyvédként, illetve tekintélyes vezércikk- és tárcaíróként, lapszerkesztőként (Pesti Hírlap, 1897-1903), majd mint Az Újság című politikai napilap főmunkatársa (1903-tól), és 1910-1918-ig munkapárti országgyűlési képviselő (Szinnyei 1899, VI/11-13; Gulyás 1997, 155-156.) – a sajtóviták és a sajtótörvénykezés minden vetületét mélységéig ismerte. Hasonló adottságú és felkészültségű vitapartnere csak egy volt a magyar közéletben: az ellenzéki Vázsonyi Vilmos, aki szintén fellépett már 1898-ban a Demokrata Kör március 15-i szónokaként (Vázsonyi 1927a, I/141).

A sajtót érintő törvények és rendeletek elkészülésével párhuzamosan több jogászi, illetve újságírói ankétot, konferenciát rendeztek. 1906. október 10-én Szemere Miklós képviselőházi interpellációja indította el ezek sorát. Igen sok adattal és a lapokat cím szerint, a pausálé hirdetéseket adó intézményeket név szerint megnevezve dokumentálta, hogy „..tisztelet a kivételeknek, a lapokat nálunk nem az előfizetők tartják fenn, de tartják őket az állam, a kincstár, a bankok, a nyilvános társulatok hirdetései és hirdetés czimén juttatott pausáléi és más jövedelmei.”[3] Szemere csak azt támasztotta alá, amiről évek óta sokan beszéltek, amiről nyíltan írtak a sajtóban (persze általánosságban, és mindig csak a bulvársajtót vagy a másik politikai oldal hírlapjait vádolva). A sajtóegyesületek hangadói támadásról és hozzá nem értőkről beszéltek (Ujságírók könyve 1908, 17.), Kossuth Ferenc pedig a képviselőházban úgy licitált erre, hogy kijelentette „Én a magyar sajtót sokkal inkább tisztelem, mintsem hogy feltenném azt, hogy a magyar sajtót lehet megvesztegetni.”[4]

1907. április 28-án a Budapesti Újságírók Egyesülete rendkívüli közgyűlésen vitatta meg a sajtó helyzetét, és még ugyanezen a napon délután a legnagyobb újságíró szervezet, az Írók és Újságírók Otthon Köre sajtóankétot rendezett több mint kétszáz résztvevővel. Alig egy héttel később, május 4-től az igazságügyminiszter hívott össze nyolcvan tekintélyes újságírót, szerkesztőt és képviselőt tíz napon át folytatódó sajtótanácskozásra az Országház Delegációs termébe. Beszédet tartott többek között Zsitvay Leó (a Curia tanácselnöke, a hazai sajtójog idős tekintélye), Garami Ernő, Kenedi Géza, Rákosi Jenő és Vázsonyi Vilmos. A beszédekről beszámolt a napisajtó és az Újságírók könyve, a legfontosabbnak tartott beszédeket teljes terjedelemben közölve (Ujságírók könyve 1908, 17-34). A sajtó később csak erre a tanácskozásra hivatkozott, viszont a sajtóügy legjáratosabb jogászainak 1910. április 10-én Pozsonyban „A sajtótörvény reformjának főbb kérdései” címmel megtartott tanácskozásáról – amelynek teljes anyagát két kötetben publikálták is (A sajtójog főbb kérdéseinek reformja 1910) – nem vettek tudomást, pedig már ott kirajzolódtak a későbbi törvényjavaslat körvonalai.

1911. augusztus 31-én Vázsonyi Vilmos a fővárosi közgyűlésen előterjesztett a miniszterelnöknek szóló feliratot „Az újságíró felelőssége” címen (Vázsonyi 1927b, I/531-535). Ebben többek között kifejtette, hogy: „…Egy teljesen lejárt ideális világnak a jelensége úgy az 1848. évi XVIII. törvénycikk, mint a büntetőtörvénykönyv, amely a szerzőt bünteti és elfelejti, hogy néha a szerzőt meg kell védelmezni a kiadótulajdonossal szemben.” (Vázsonyi 1927b, I/534.) Ez a stróman-rendszer kritikája volt, amivel a fővárosi képviselőtestületben ülő nagy lapkiadók, Légrády, Wolfner, Bródy érdekeit sértette, s ez talán magyarázza, hogy feliratát a fővárosi közgyűlés miért nem fogadta el. A sajtóval kapcsolatos állásfoglalások aktuális politikai függését jól mutatja, hogy ekkor Vázsonyi sokkal közelebb került a majdani kormányzati sajtóreform egyik sarkalatos célkitűzéséhez, mint konzervatív liberális ellenfele, Rákosi Jenő, aki azt mondta: „A reformnak…az legyen az alapelve, hogy a sajtó legyen teljesen szabad s az újságíró legyen teljesen felelős.” (Ujságírók könyve 1908, 32-34.)

Az új sajtótörvény főbb (vita)pontjai lettek:

az 1848-as ideiglenes törvény helyett véglegeset kell alkotni;

szükséges-e a külön sajtóesküdtszék?;

felelősségi fokozatok révén a stróman-rendszer (amikor az újságíró megrendelésre ír anélkül, hogy a valóságos szerzőt felfedné) felszámolása;

a visszaélések (rágalmazás, pornográfia[5] stb.) visszaszorítása a helyreigazítási kötelezettség és a nem vagyoni kártérítés bevezetésével;

a kaució fenntartása;

a hirdetési pausálék szabályozása;

az újságíró jogállásának biztosítása, és ezzel összefüggésben a kamara kérdése (mint amely megoldaná a pályára lépés feltételeit);

és az újságíró szabad véleménynyilvánításának biztosítása, még a kiadói befolyással, előzetes „cenzúrájával” szemben is.

A sajtótörvény kidolgozását hárman irányították, ennek alapján „lex Balogh-Vadász-Bernolák”-nak nevezte az ellenzék, a névvel is utalva arra, hogy az obstrukció letörését szolgáló házszabály szigorításhoz hasonlónak tekintette a sajtótörvény-javaslatot.[6] A törvény szövegezésében egy nyolc tagból álló tanácsadó testület is részt vett, akiknek kilétét csak a képviselőházi vita során tárta fel az igazságügyminiszter. „Ezek a jogi nyolcasok”, amint Vázsonyi Vilmos megengedte magának parlamenti kifigurázásukat,[7] a törvényelőkészítés legmagasabb szintű bírói és ügyészi vezetői voltak - a Curia másodelnöke, büntetőtanácsának elnöke, a koronaügyész, a főügyész, és két akadémikus professzor[8] -, kivűlük csak ketten kapcsolódtak távolról a társadalomtudományhoz: Concha Győző, illetve Beöthy Zsolt, az MTA másodelnöke, „mint a publiczisztika régi munkása”. Arra a Vázsonyi Vilmos által sarkítottan megfogalmazott vádra, hogy a miniszter sem az ügyvédi kart, sem a sajtó képviselőit nem vonta be a törvényelőkészítésbe, Balogh Jenő azt válaszolta, hogy mindkét terület jeles képviselőinek kikérte a véleményét, „Nem vagyok azonban hajlandó őket megnevezni, mert láttuk az utolsó napok eseményeiből is azt a sajnálatos terrort, amely egyes férfiaknak, hivatott szakférfiaknak teljes meggyőződésből eredő szabad véleménynyilvánítását el akarja fojtani.”[9]

1913. október 25. és 1914. január 12. között zajlott a sajtótörvény általános tárgyalása a képviselőházban, ami alatt párját ritkító támadás, nyomásgyakorlás indult a törvényjavaslat és azon keresztül a kormányzat ellen, amit az események puszta felsorolása is érzékeltethet:

1913.

október

25.

az igazságügyminiszter benyújtja a sajtótörvény javaslatát az országgyűlésnek

30.

a Magyar Újságkiadók Országos Szövetségének tiltakozó gyűlése és memorandum készítése

november

 1.

a terézvárosi Függetlenségi Körben az „egyetemi hallgatók” tüntetése

 2.

a Budapesti Ujságírók Egyesületének rendkívüli közgyűlése Márkus Miksa elnök és Purjesz Lajos főtitkár beszédeivel, határozati javaslat; a Deák Ferenc szobor megkoszorúzása; népgyűlés a Vigadó nagytermében, beszél Károlyi Mihály; a Budapesti Ügyvédi Kamara rendkívüli közgyűlésén Vázsonyi Vilmos közel három órás beszédet mond

 3.

a Hősök terén a sajtótörvény elégetése

 7.

az igazságügyi bizottság jelentése a sajtóról az országgyűlésnek

 9.

(vasárnap) – a napilapok címoldalán teljes oldalas kiáltvány „A sajtó az ország közönségéhez” (Kóbor Tamás szövegezésében) négy sajtószervezet aláírásával; a Szociáldemokrata párt „A sajtószabadság fosztogatói ellen” című röpiratát félmillió példányban terjeszti, és a munkásság körében szervezi a szakszervezeti tiltakozásokat

11.

a képviselőházban az előadó elfogadásra javasolja a sajtótörvényt: megkezdődik az általános vita

14.

a belvárosi ellenzéki „Sas-körben” a törvényjavaslat elleni gyűlés: szónokai Illés Béla, Csécsy Imre egyetemi hallgatók, Károlyi Mihály, Désy Zoltán és Vázsonyi Vilmos: 300 diák tüntet a Kossuth Lajos utcában, amit a rendőrség oszlat fel

25.

a Társadalomtudományi Társaság ülése „A sajtó társadalmi jelentősége” címmel; előadók: Szabó Ervin, Gerő Ödön, Vámbéry Rusztem, Rónai Zoltán

december

megjelenik a Szabadgondolat 1913. 12. száma, mely kizárólag a sajtótörvénnyel foglalkozik. Szerzői: Ady Endre, Székely Aladár, Rónai Zoltán, Fényes László, Erdélyi Viktor, Bíró Lajos, Rubin László, Halasi Béla, Polányi Károly

megjelenik a Huszadik Század 1913. 12. száma a Társadalomtudományi Társaság október 25-i üléseinek előadásaival (bőségesen ismertetések, részben szó szerint közlések)

Az eseményeket nem csak kommentálta, de tüzelte is a napi sajtó, leghevesebben két olyan újság, amelynek főszerkesztője egyúttal kiadói nagyvállalkozó volt: a Pesti Hírlap (Légrády-testvérek) és Az Est (Miklós Andor). Az egyik legkeményebb ellenzéki hangú újság a Magyar Hírlap volt, mint a Budapesti Újságírók Egyesületének fóruma, pontosabban elnökének, Márkus Miksának a lapja, amelynek vezércikkeit ő és Ignotus írta (Kun 1913, 255).

A legnagyobb példányszámú polgári napilapok vezették a sajtótörvény elleni mozgalmat: 1913-ban hétköznaponként Az Est átlag 80.000, a Pesti Hírlap szintén 80.000, a Pesti Napló 62.000 példányban jelent meg, csupán Márkus Miksa esti lapja a Magyar Hírlap tartozott a kisebb példányszámú napilapok közé (24.000) (Mosse 1913, 16-18).

Ez időben az Otthon Kör kísérete meg egy olyan tiltakozó akció szervezését, amely látványos, kellő nyomatékot ad a törvényjavaslatról szóló egyeztetések kikövetelésére, ugyanakkor nem indít megbélyegző támadásokat a kormány és a törvényalkotók ellen. Az Otthon Kör Kóbor Tamást bízta meg annak a tiltakozó felhívásnak a megszövegezésével, amely „A sajtó az ország közönségéhez!” címmel az összes nagy polgári napilap november 9-i, vasárnapi számának első oldalát megtöltötte. A törvényjavaslat főbb pontjai elleni érvelés mellett többek között azt állította: „A törvénytervezet a maga egészében voltaképpen a büntető törvénykönyve való. Mindent büntetnek. Deklarálják a sajtószabadságot, de aki él vele, minden tollvonásnál, minden irodai intézkedésnél kihágásba, vétségbe és bűncselekménybe botlik.” És folytatva: „Arra hivatkoznak, hogy a közönség gyűlöli a sajtót, mely egyre üti rajta a sebeket. Nem hisszük el. A közönség, mely a sajtót fenntartja, nem lehet a sajtó ellensége. Annak a sajtónak, mely gonosz és piszkos, nincs közönsége. [!!!] A becstelenségek kiirtását mi is követeljük, de csak ott, a hol vannak. (…) Tessék sajtótörvényt csinálni, külön a sajtó becsületes munkásainak és külön a gonosztevőinek, ahogy az élet minden ágazatában a magánjog élesen elválik a büntetőjogtól.”[10] A felhívást a négy legnagyobb fővárosi sajtószervezet, a Budapesti Újságírók Egyesülete, az Írók és Hírlapírók Otthon Köre, az Országos Pázmány-Egyesület, valamint a Magyar Újságkiadók Országos Szövetsége írta alá, nyilván ennek érdekében lett vegyes az érvelése és a hangneme.

A sajtótörvény vitatása azonban nem a kompromisszumkeresés irányában haladt. A napisajtó és a radikális folyóiratok hangadó publicistái a teljes elutasítás politikai követelésével léptek fel, felzárkózva Károlyi Mihály álláspontja mögé. Károlyi a képviselőház november 14-i ülésén kijelentette: „a ház ne tárgyalja a következő üléseken a sajtótörvényt, hanem vegye le a napi-rendről és vegyen fel más tárgyat.”[11]

A sajtótörvény logikáját kritikusai általában nem vették figyelembe, nem elemezték – ezt leginkább még Vázsonyi Vilmos tette meg --, a törvényt nem tekintették át, ehelyett világnézeti vagy a kidolgozói és elfogadói elleni személyes támadásokkal válaszoltak rá. A Szabadgondolatban és a Huszadik Században író baloldali kritikusok a korszak szocialista vitastílusának megfelelően, a részkérdéseket is rövidre zárt világnézeti kérdésekké transzponálták, nem ritkán az osztályharc szempontjából vizsgálódtak, és az elkorhadt állam- és társadalmi rend bukásáig tekintettek előre. A jobboldali, kormány- és törvénypárti kritikusok erre nem tudtak válaszolni, nem is értették a gondolatmenetet, csupán az ellenséges magatartást érzékelték. Indulati válaszaik voltak. Kívülük megszólaltak a sajtóban a sajtójog szakértői is. A Tisza Istvánhoz közel álló, konzervatív liberális Az Újság c. napilap Doleschall Alfrédnak, a büntetőjog egyetemi tanárának terjedelmes, kritikus hangú dolgozatát közölte kilenc részletben (Doleschall 1913). Kenedi Géza „Sajtóreform” c. tanulmánya pedig a Budapesti Szemlében jelent meg, szintén 1913 végén. Ez a tanulmány nagyrészt azonos volt november 14-én tartott képviselőházi beszédével. Maga a miniszterelnök, gróf Tisza István tartózkodott véleményének kinyilvánításától a parlamenti sajtóvitában, mindössze kétszer szólalt meg ez ügyben -- talán azért is, hogy gyengítse az ellenzéki sajtó hatását a következetes „Tisza sajtótörvénye” elnevezéssel.

A Szabadgondolatban és a Huszadik Században megszólaló ellenzék budapesti értelmiségi és polgári közönséghez szólt, kevéssé tényszerűen, inkább mozgósító szándékkal. A képviselőházban jelenlévő ellenzéki szónokok közül többen meglehetős részletességgel, tárgyszerűen foglalkoztak a sajtótörvény-javaslattal, és legfeljebb retorikájában különbözött egymástól Vázsonyi Vilmos, Lovászy Márton, vagy például Bródy Ernő, aki felkészült előadást tartott a cenzúra magyarországi történetéről.[12]

Az ellenzék vezérszónoka Vázsonyi Vilmos volt. Mint egyszerre kitűnő ügyvéd és publicista, hosszú beszéde alatt is újabb és újabb sarkított fordulatokkal, szórakoztató mondásokkal tudta fenntartani a figyelmet, tárgyszerű elemzései közé pedig olykor demagóg szólamokat vagy csattanós megfogalmazásokat iktatott. Például ilyenformán: „Ez nem kodifikáczió, ez statárium…” Vagy ilyen záróakkorddal: „ A sajtó nagyon hosszú életű, rendesen túléli az ellenfeleit és…aki újságírót evett, az igazán belehal! (Hosszantartó éljenzés és taps a bal- és a szélsőbaloldalon.)”[13]

Lovászy Márton javaslatának képviselőházi előadását több mint egy hónapon át halasztották, lehet hogy számítva beszédének élességére, de az is tény, hogy rendkívül hosszú, időhúzó beszédek szorították ki. Beszédének nagyobb része kormány elleni becsmérlő vagy támadó kijelentésekből állt, meglehetősen ingerlő stílusban. „Meg lehet győződve arról az igen tisztelt igazságügyminister úr - mondta -, hogy az önök törvényének, az önök büntetéseinek, az önök börtöneinek, az önök birságainak, az önök szolgabírói önkényének együttvéve nincs meg az a preventív ereje, mint a sajtónak.”[14]

A radikális publicisztika és retorika logikai játékokon és szabad asszociációkon alapuló vitastílusával szemben az el nem kötelezett vagy kormánypárti publicisták és képviselők szárazabb, érvelőbb írásmódja olvasmányként kevésbé volt szórakoztató, de azok számára, akik nem eleve egyik vagy másik csoporthoz tartozónak tekintették magukat, kevésbé volt elidegenítő is, sőt talán meggyőzőbb lehetett.

Leginkább az mutatja, hogy politikai harcról és nem szakmai vitáról volt szó, amint a parlamenti ellenzék és főként az ellenzéki sajtó Kenedi Gézával bánt. Kenedi nem volt tagja a törvényelőkészítő csoportnak, nem is tartotta megfelelőnek az időpontot, a hazai helyzetet a sajtóreformra. Európa sajtótörvénykezéseinek sorsát áttekintve úgy látta: „minden újabb reformkísérlet arra az eredményre vezetett, hogy a sajtóreform, ha mégoly szükséges is, a mindenféle politikai fölfogásokba és a modern élet ezerféle érdekszövevényébe ütközik s így az nagy politikai kártételek nélkül keresztülvihetetlennek látszik.” (Kenedi 1913, 453.) Nem tagadta a beterjesztett törvényjavaslat megszorítási szándékát, de szükségesnek tartotta. Megállapította, hogy „a legnagyobb megszorítás természetesen a felelősségi rendszerben foglaltatik (32-37. §), és ennek jelentőségét nem is lehet kevésre becsülni. E rendelkezések lényege az, hogy a tettes mindig a szerző, de fölbujtója is vele együtt felel, noha a szerkesztő és kiadó, mint fölbujtó csak akkor, ha a szerzőt ők utasították, vagy ha a kiadó maga rendelte meg a bűnös közleményt, ami pornograph könyveknél szokott legtöbbször előfordulni. (…) E helyzetben a szerkesztő és kiadó bizonyosan nagyobb óvatosságra van utalva, mint előbb, ellenben a közlemény szerzője, nevezetesen a hírlapíró nincs többé bűnbakul odavetve a vállalat érdekeinek.” (Kenedi 1913, 459-460.) Összegezve pedig leszögezte, hogy „…nem lehet azt igazságosan állítani, hogy az új törvényjavaslat a sajtószabadságot elnyomja, vagy azt korlátozni törekszik. Mindössze felelősségeket állít a különjogokkal szemben ott, ahol azok eddig hiányoztak.” (Kenedi 1913, 462.) „Hogy a felelősség nem csekély, hogy ez vagyonra, szabadságra is megy, az természetes. Ez magának a sajtószabadságnak nagyságából és fenségéből következik.(…) Ahol dinamit-raktár van, oda őröket kell állítani.”[15] Végül mindent összevetve, elfogadásra ajánlotta a törvényjavaslatot.

Helyesen állapította meg Kiss Mária Rita, hogy „Kenedi Géza az üzleti szellemmel szemben a kizárólag a lelkiismeretére hallgató klasszikus értelmiségi autonómiájának megvédése érdekében állt ki.” (Kiss 2001.) Mégis 1913. november 14-i képviselőházi beszéde alatt a baloldali újságírói karzatot elhagyták a hírlaptudósítók, a másnapi sajtó pedig az közölte, hogy az újságírók harminc aláírással követelik, hogy Kenedit zárják ki az Otthon Körből.[16] (Ez végül is nem történt meg.) A politikai elfogultságra és a türelmetlenségre, a meghirdetett célok és az adott magatartás ellentmondásaira mértéktartó higgadtsággal hívta fel a figyelmet Rákosi Jenő lapja, a Budapesti Hírlap: „…kétségkívül nagyon rossz hatást tenne minden komolyan gondolkozó emberre és az egész magyar társadalomra --írta-, ha a sajtó munkásai, akiknek életeleme a gondolat és vélemény szabadsága, oly mértékben demonstrálnák türelmetlenségüket és terrorizáló hajlandóságukat, hogy társas egyesületeikből is ki akarják üldözni az olyan társukat, akinek nézete és meggyőződése eltér vagy el mer térni az övéktől. Legalább az üldözés terén ne utánozzák az újságírók a megvadult politikusokat.”[17]

A sajtótörvény-javaslat elleni demonstratív támadást a budapesti hírlapíró társadalom vezette, de a fővárosban kiadott országos hatókörű újságok révén az egész országot belevonta. Mégis a Vidéki Hírlapírók Országos Szövetsége nem csatlakozott a törvény elleni demonstrációkhoz, amiért súlyos, lekezelő támadásokat kapott a budapesti újságíróktól, sőt a Budapesti Újságírók Egyesületének elnöke, az általában kiegyenlítő megszólalásokra törekvő Márkus Miksa beszédét azzal kezdte, hogy kigúnyolta és megtámadta Szávay Gyulát, a Vidéki Hírlapírók Országos Szövetségének elnökét. A Petőfi Társaság március 15-i ünnepségén elhangzott Szávay „Márczius” c. verse, amelyben – a kiragadott verssorok szerint – önmagát azonosítja Márciussal. „Ezt írta annak az újságíró testületnek az az elnöke, aki cserben hagyott bennünket a legcsúfosabban abban a harczban (Felkiáltások: Pfuj! Le vele!), amelyet mi, a sajtószabadság védelmében becsülettel végigküzdöttünk, aki meggyengítette a mi küzdelmünket, mert megosztotta sorainkat.” (Márkus 1914, 3.) Szávay közleményt tett közzé, ám a közgyűlésükről szóló, „ferdítő” tudósítások helyreigazítását csak két lap közölte.[18]

A Budapesti Hírlapnak a törvény életbelépését két nappal megelőző vezércikke szkeptikus bölcsességgel szólt: „A sajtószabadságot nem féltjük tőle [a sajtótörvénytől – B.G.], mert az igazat meg lehet írni ezentúl is bátran és szabadon; de minden országnak és minden társadalomnak olyan sajtója van, aminőt megérdemel. És valameddig a közönség éhesen kapkodja a szenzációt, ha hazug is, vagy pedig olyan magánügyekre tartozik, amelyeknek nyilvánosság elé hurcolását nyílt visszaélésnek kell minősíteni: addig a publikum mindig meg fogja kapni a maga mindennapi szenzációját valamilyen formában. (…) Ha kapós a hazugság: akkor semmiféle sajtótörvény nem fogja eltüntetni a közélet porondjáról.”[19]

Rákosi Jenő az Otthon Kör 1914. évi közgyűlésén vonta le a sajtótörvény körüli küzdelem tanulságát: „A törvényben igen sokat lehetett volna javítani, ha az a véletlen szerencsétlenség nem történik, hogy a pártok oly elkeseredett gyűlölettel állanak szemben, hogy közöttük a parlamenti kooperáció lehetősége ki van zárva!(..). Ennek esett áldozatul ez a reform, amennyiben javítható része van és nem javították.”[20]

Mintegy három héttel a törvény életbelépése után Edvi Illés Károly – a Jogállam c. folyóirat szerkesztője – arról írt cikket, hogy „Változást…egyelőre alig tapasztalunk.(…) A kritika épp oly szabadon mozog, mint eddig, a politikai és egyéb ellenfelek ádáz hírlapi csatározása nem szűnt meg, sőt a hírszolgálat is az eddigi korlátok között teljesítheti kötelességét azzal a különbséggel, hogy a sajtójogi szigorúbb felelősség folytán most már nem nyúlhatnak be oly merészen a családi és magánéletbe, mint a hogy eddig tették.” (Edvi Illés 1914, 33-34.)

Nem tudjuk, hogyan működött volna egy olyan sajtótörvény, amely jogi eszközökkel, az érintettek különböző mértékű, de általános elutasítása ellenére kívánt működni, amely egy kapitalista nagyvállalkozási sajtót akart adminisztratív keretek közé szorítani. Alkalmazása éppen csak megkezdődött. Azonban a törvény teljeskörű működésére még annál is kevesebb idő jutott, mint annak idején az 1848-as sajtótörvényére. Négy hónap sem telt el, hadba lépett az Osztrák-Magyar Monarchia, és életbe lépett a hadicenzúra. Az 1914. évi XIV. törvény teljes formájában az első világháború és a forradalmak után sem hatályosult.

Jegyzetek

«[1] Az 1830. évi belga alkotmány 18. cikkén alapult a magyar sajtótörvény (Tarnai 1913, 118). Legjelentősebbként a fokozatos felelősségi rendszer származott a francia mintából.

«[2] „A szabad sajtó hazánkban érett gyümölcsként termett a 48-i törvényhozás varázsereje alatt. E téren tehát a szellemi harc vívmányából, a jónak felismerésén kívül egyéb érdemet alig vindikálhatunk nemzetünk részére.” Dárdai 1873, 1. Idézi: Révész 1986, 12.

«[3] KN 1906/1910. III. köt. 8. 42. országos ülés, 1906. október 10.

«[4] KN 1906/1910. VI. köt. 349. 108. országos ülés, 1907. február 14.

«[5] Tábori - Székely 1908, 49-55. A bűn piaca c. fejezet a pornográf apródhirdetésekből közöl gazdag összeállítást.

«[6] Balogh Jenő az igazságügyminiszter volt, a házszabály-szigorítás beterjesztője Vadász Lipót államtitkár, Bernolák Nándor kassai jogakadémiai tanárt pedig a törvényszövegezésre rendelték be az igazságügyi minisztériumba.

«[7] KN 1910/1915. XX. köt. 10. 473. országos ülés, 1913. november 11.

«[8] Név szerint: Vavrik Béla, Tarnai János, Pongrácz Jenő, Czárán István, Finkey Ferenc, Angyal Pál. KN 1910/1915. XX. köt. 98. 477. országos ülés 1913. november 15.

«[9] KN 1910/1915. XX. köt. 98. 477. országos ülés, 1913. november 15.

«[10] A sajtó az ország közönségéhez. Az Újság, Pesti Hirlap, Pesti Napló, Budapesti Hírlap stb. 1913. november 9. p. 1.

«[11] KN 1910/1915. XX. köt. 91. 476. ülés, 1913. november 14.

«[12] KN 1910/1915, XX. köt. 319. 482. országos ülés, 1913. november 28.

«[13] KN 1910/1915. XX. kötet 33. 478. országos ülés, 1913. november 11.

«[14] KN 1910/1915. XX. köt. 486-487. 486. országos ülés, 1913. december 15.

«[15] KN 1910/1915. XX. 81. 476. országos ülés, 1913. november 14.

«[16] Magyar Hírlap 1913. november 15. p. 7.

«[17] Budapesti Hírlap 1913. november 15. p. 7.

«[18] Budapesti Hirlap 1914. március 17. 34. évf. 65. sz. p. 18.

«[19] Az ülésszak végén. Budapesti Hirlap 1914. 86. sz. április 10. p. 2.

«[20] Az Otthon közgyűlése. Otthonunk 1914.18. évf. 241. sz. p. 1.

Források és irodalom

A Budapesti Újságírók Egyesületének előterjesztése a sajtóról szóló törvényjavaslat ellen (1913). Budapest.

A sajtójog főbb kérdéseinek reformja (1910). Magyar Jogászegyleti Értekezések, Új folyam I. köt. 3. füzet./ Budapest: Pfeifer Ferdinánd.

A Sajtótörvény. Francia szakvélemények (1914. július 15.). Ujságkiadók Lapja, pp. 3-7.

Bleuer Samu (1909). A sajtójog reformja. /Klny. Jogtudományi Közlöny/ Budapest: Franklin-Társulat.

Dárdai Sándor (1873). A sajtóügyi törvényhozás kérdése. Pest.

Doleschall Alfréd (1913). Törvényjavaslat a sajtóról. Az Ujság 1913. október 30, 31., november 1,4,5,6,7,8,9.

Edvi Illés Károly (1914. május 3.). Az új sajtótörvény. Budapesti Hírlap, pp. 33-34.

Gratz Gusztáv (1934). A dualizmus kora. Magyarország története 1867-1918. I-II. Budapest: Magyar Szemle Társaság.

Gulyás Pál (1997). Magyar írók élete és munkái. S.a. rend. Viczián János, XVII. köt. Budapest, Argumentum – MTA.

Jogállam. Jog- és államtudományi szemle (1902-1910). Főszerkesztő dr. Edvi Illés Károly. I–IX. évfolyam. Budapest.

Kenedi Géza (1903). A magyar sajtójog úgy amint életben van. Budapest, Franklin Társulat.

Kenedi Géza (1911). A sajtó problémái. Magyar Figyelő 1, pp. 229-240.

Kenedi Géza (1913). Sajtóreform. Budapesti Szemle 159, pp. 453-462.

Kiss Mária Rita (2001). A hatodik nagyhatalom. Sajtóviták a századfordulón. Századvég 20, pp. 67-94. Online: http://www.c3.hu/scripta/szazadveg/20/kiss.htm

KN. Képviselőházi napló. 1896/1901. XIII.köt.; 1906/1910. III., VI. köt.; 1910/1915.évi XX., XXI. köt. Országgyűlési Könyvtár.

Kun Andor (1913). A politika és a hirlapirás. In: Budapesti Ujságirók Egyesülete Almanachja II (pp. 254-257). Budapest.

Magyar Ujságkiadók Orsz[ágos] Szövetségének emlékírása a sajtóról szóló törvényjavaslat tárgyában (1913). Budapest.

Márkus Miksa beszéde a BUE közgyűlésén 1914. március 15. (1914. március 17.). Magyar Hírlap, p. 3.
Mosse, Rudolf (1913). Zeitungskatalog. Wien.

Olechowski, Thomas (2006). Das Preβrecht in der Habsburgermonarchie. In: Die Habsburgermonarchie 1848-1918. VIII. (pp. 1493-1533). Wien.

Palócz László (1912). A sajtójog reformja. Szeged: Endrényi I.

Papp János (1913). A sajtójog reformja és az újságírókamarák. Törvénytervezet. Nagyvárad.

Az 50 éves Pesti Hírlap jubileumi albuma 1878-1928 (1928). Budapest: Légrády Testvérek.

Rákosi Jenő (1914). A szabad sajtó 50. születésnapján. In: Uő: A magyarságért (pp. 44-50). Budapest.

Révész T. Mihály (1986). A sajtószabadság érvényesülése Magyarországon 1867-1875. Budapest: Akadémiai.

Szabadgondolat 1913. 12. sz. Online: http://mtdaportal.extra.hu/szabadgondolat.html

Szinnyei József (1890-1914). Magyar írók élete és munkái I-XIV. Budapest. Online: http://mek.oszk.hu/03600/03630/html

Tábori Kornél – Székely Vladimir (1908). Az erkölcstelen Budapest. Budapest.

Tarnai János (1913). A sajtótörvény keletkezésének története. In: Uő.: Sajtójogi dolgozatok. (pp. 118 -140.) Budapest: Franklin-Társulat.

Újságírók könyve (1908). Szerk.: Hevesi József - Révész Gyula. Budapest: Magyar Szalon kiadása.

Vázsonyi Vilmos (1927a). A sajtó-lelkiismeret. 1898. március 15-én elmondott beszéde a Demokrata Körben. In Cergô Hugó és Balassa József (s.a.r.). Vázsonyi Vilmos beszédei és írásai I-II (pp. I/141). Budapest: Országos Vázsonyi Emlékbizottság.

Vázsonyi Vilmos (1927b). Az újságíró felelőssége. In Cergô Hugó és Balassa József (s.a.r.). Vázsonyi Vilmos beszédei és írásai I-II (pp. I/531-535). Budapest: Országos Vázsonyi Emlékbizottság.

Zsitvay Leó (1900). A magyar sajtójog mai érvényében (1900. év). Gyakorlati kézikönyv. Budapest: Grill.

Az Új Idők mint női lap a két világháború között [1]

SIPOS BALÁZS

A Herczeg Ferenc szerkesztette Új Idők az 1895 és 1945 közötti korszakok egyik meghatározó, tudniillik igen népszerű konzervatív irodalmi hetilapja volt. Gulácsy Irén leírása szerint „Munkatársai közt ott szerepeltek a nemzeti irányú magyar írógárda legkiválóbbjai” (Az Új Idők Emlékkönyvéből 1936, 128.). Tanulmányomban azonban nem a szépirodalmi rovatot, nem az ott megjelent verseket, novellákat vagy folytatásban közölt regényeket elemzem, hanem az olvasói–szerkesztői levelezésről, illetve politikai publicisztikáról, riportokról és képekről írok. Fő kérdéseim: az Új Idők mint a nőknek szóló konzervatív és nemzeti irodalmi lap mennyire volt konzervatív „nőpolitikájában”? Milyen nő-ábrázolásokat mutatott olvasóinak, milyen magyarországi és távoli országokból való „példa-képeket” (Beck 2005, 65) tartott követendőnek a két világháború között?

1. Bevezető módszertani megjegyzések

Az első világháború és a forradalmak után, a Horthy-korszakban a nőtörténet és a feminista mozgalmak, irányzatok új korszaka kezdődött Magyarországon. A feminizmus első hullámát, mint köztudott, nem egyszerűen apály követte, hanem a női jogokat kiterjesztő dualizmus szabadelvű világának, illetve a polgári demokrácia rövid időszakának a tagadása. Ennek következménye, hogy a nőkérdést, azaz a férfi és nő viszonyát, a nő magánéleti és nyilvános szabadságát, az emancipációs törekvéseket a korábbiaktól eltérő módokon kezdték tárgyalni, megjeleníteni.

Mit jelentett ez a változás?

A korábbi korszakhoz képest 1919-től fontosabbak lettek a progresszívnak nevezhető feminizmus és a nőt a férfival szemben korlátozni óhajtó irányzatok közötti átmenetek. Olyan ábrázolásokról van itt szó, amelyek egyszerre két érvelési hagyományhoz is kapcsolódni próbáltak, azaz amelyek két, egymással nehezen összebékíthetőnek tűnő világnézet elemeit kombinálták. Ez jellemezte a jobboldali vagy konzervatív feminizmusoknak nevezett irányzatokat, amelyek a női emancipáció célját a nemzeti és anyai értelmezési keretbe helyezték. Ha úgy tetszik: egyszerre voltak feministák és konzervatívok, feministák és az – internacionalistaként azonosított – feminizmus első hullámának – nemzeti szelleműnek ábrázolt – tagadói.

Ugyanakkor a progresszív vagy liberális feministák is használták a nemzeti–anyai értelmezési keretet, ugyanis saját törekvéseiket időnként ezzel próbálták elfogadtatni. (Azaz céljaikat a nemzeti–anyai értelmezés szempontjából pozitív értékekre hivatkozva akarták legitimálni.) Pető Andrea általánosabb érvénnyel úgy fogalmaz: a női jogok és szerepek gyakran a nemzeti diskurzusba beíródva válnak láthatóvá (Pető 2003, 63).

Ez azonban a Horthy-korszak nőtörténeti megközelítésének csak az egyik nézőpontja. A másik, hogy a nagyvárosi társadalmakban, különösen a nagy háború hatására, természetes(ebb) lett a fizetett munkát végző, tanuló, önálló(bb), úgynevezett új nő típusa. Ez pedig azt jelenti, hogy a nőemancipáció hosszú folyamatához „társult” az az új politikai rendszer, amelyről általában (az 1920-as évekre gondolva biztosan) elmondhatjuk, hogy konzervatív, neobiedermeier (Szerb 1992, 483-485) világnézete ellentétes volt az egyenlőséggel.

A Horthy-korszakban hangsúlyossá vált „nemzeti” fogalmával ugyanakkor eltérő törekvéseket lehetett legitimálni. A „nemzeti” egyrészt korlátozó érv volt (már 1914 előtt is), amit a hatalmi-politikai érdekek szerint határoztak meg, másrészt a narratív technika sikerességétől függően „felszabadító”. Mindez azt jelenti, hogy a nőkérdésről szóló vitákban sokan egységesen szemlélték a női munkavégzést, a család belső viszonyait (férfi–nő egyenrangúságát), a szerelmi életet és a házasságot, a házasság motivációit, a válást, az öltözködést, a kozmetikumok használatát, a fogyókúrát, a főzni tudást – valamint a „nemzeti” kérdést (Magyarország „újjászületését” és ennek „feltételeit”). Ők azt képviselték például, hogy biztosítandó a nő joga a közügyekben való részvételre, de csak „a műveltsége és hazája igényei szerint”, úgy, hogy „anyaságával és feleségi viszonyával ellenkezésbe ne jusson” (Kenedi 1911, 55). Az egyenlőség korlátja tehát „csak” a „nemzeti érdek”. Mások viszont elválasztották egymástól ezeket az elsorolt területeket, életszférákat, és egyenként mutatták be, hogy nem ellentétesek a nemzetinek tartott értékekkel, célokkal, sőt, esetleg egybeesnek azokkal. Egyes, a nőemancipáció irányába mutató követelések így megfértek a „nemzetivel” és a „konzervatívval”.

Ebben a kontextusban próbálom értelmezni a két világháború közötti Új Idők című irodalmi hetilap mint női lap helyét írásomban. Némileg más módon teszem ezt, mint 2002-es úttörő tanulmányában Kádár Judit, aki századfordulós szépirodalmi szövegek, egy 1914-es olvasói levélre adott tanács, illetve egy 1944-es „női tízparancsolat” (amely szerint a nő célja „ura szolgálata”, részben a kifogástalan háztartás révén) alapján arra jutott, hogy a lap a nőkkel és férfiakkal kapcsolatos sztereotípiákat terjesztette (Kádár 2002). Ezzel a több korszakot „összefogó” megközelítéssel szemben azt hangsúlyoznám, hogy a sztereotípiák éppen úgy változtak, alakultak, mint a nemi szerepek, pontosabban az ezekről vallott elgondolások (hiszen szorosan összefüggenek egymással). A különféle sztereotípiák társadalmi-történelmi kategóriák, amelyeket történeti kontextusukban érdemes értelmezni. Csak korszakról-korszakra lehet meghatározni, hogy mi (volt) sztereotípia. Sztereotípia például, hogy a nők a regényekben többnyire csak azt tudják megírni, ami valóban megtörtént, de ez nem (volt) sztereotípia egy olyan a korszakban, amikor azt gondolták: a nők egyáltalán nem tudnak regényt írni.

Megközelítésem két további módszertani kérdést is felvet. Az egyik: tárgyalható-e az Új Idők női lapként, azaz igaz-e, hogy nem családi lap volt, amely a család férfi és nő tagjainak egyaránt olvasnivalót kínált? E kérdésben alapvető segítség Kádár Judit említett tanulmánya, aki az említett szövegek, valamint hirdetések elemzése révén bizonyítja, hogy nőknek szánt irodalmi lap volt (Kádár 2002, 79-80). Ez kiegészíthető azzal, hogy a két világháború között a lap rendszeresen közölt recepteket, divatcikkeket, alkalmanként szabásmintákat, valamint azzal, hogy az újabb és újabb előfizetőket szerző olvasók névsorában jobbára (átlagosan körülbelül 80%-ban) női nevek szerepelnek. Az olvasói leveleket szintúgy döntően nők írták nőinek gondolt ügyekről (szerelem, házasság, munkavégzés, tanulás), és csak elvétve férfiak (igaz, ők is magánéleti, szerelmi kérdésekről), illetve időről-időre nők leveleit közölték arról: milyen fontos is a lap az életükben.

Az Új Idők női olvasótábora – amint részben e levelek mutatják – heterogén lehetett: dolgozó nők, asszonyok, „férfiasan jövő-menő”, közéleti szerepet játszó nők, konzervatív asszonyok alkothatták (ezek, mint majd bemutatom, összeérő csoportok voltak). Továbbá – mint látni fogjuk – olvasták modern lányok és bakfisok is. Bizonyos hirdetők viszont ennél biztosan többet tudtak az olvasókról. Például az Új Időket kiadó Singer és Wolfner cég, amely 1937-ben visszatérően hirdette a lapban Alice Lyttkens dolgozó asszonyokról szóló két regényét (egy ügyvédnőről szól a Nem bizonyítható, illetve egy orvosnőről a Ne várjatok vacsorára).

Részben éppen az említett levelekkel összefüggésben térek ki kicsit részletesebben a másik módszertani kérdésre: meghatározható-e a két világháború közötti Új Idők helye az elgondolt feminista–antifeminista skálán, azaz beszélhetünk-e arról, hogy az Új Idők (Thienemann Tivadar fogalmát használva) „papír-individuum” lett volna, abban az értelemben, hogy rátelepedett a létrehozóira. Igaz-e, hogy „inkább lap beszélt”, és „kevésbé az ember”, és hogy ez a „lapegyéniség” a feminizmus, a nőemancipáció ellen szólt volna és a nemi sztereotípiákat népszerűsítette volna?

2. Az Új Idők mint „papír-individuum”

Egy lap értelemszerűen csak akkor lehet világnézetileg egységes, ha mindenki pontosan ugyanazt gondolja adott kérdésekről, vagy ha a szerkesztők eme szempontból egységes lapot akarnak és ezt képesek is megvalósítani. Ennek a világnézeti egységnek természetesen az olvasók elé állított példaképek és az olvasói szövegek esetében is érvényesülnie kellett. Ebben az esetben beszélhetünk „papír-individuum”-ról.

Mint tudjuk, a tömegsajtó megjelenését és elterjedését éppen az újságírói egyéniség eltűnésével, háttérbeszorulásával szokás összekapcsolni. „Egyre inkább a lap beszél, egyre kevésbé az ember” – írta híressé vált könyvecskéjében a századelőn Biro Lajos:

„A legtöbb lap egyenesen arra törekszik, hogy az ítéletet mondó cikkeit – különösen a politikaiakat – uniformizálja. […] Négy-öt ember írja a vezércikkeket és a világért sem lehet őket egymástól megkülönböztetni. […] A publicisztika hőskora – legalább a napisajtóban – elmúlt. Az újság maga akar beszélni. És legfeljebb ünnepnapokon enged szóhoz jutni egyéniséget” (Biro 1908, 21–22).

Ehhez hasonlóan írta le az „idősajtót”, a „folyóírást” Thienemann Tivadar Irodalomtörténeti alapfogalmak című 1931-es könyvében. Eszerint a lap-egyéniség kialakulásának részben a lapoknál követett névtelenség az oka, azaz az, hogy a terjedelem nagyobb vagy döntő részét aláíratlan cikkek töltik ki. A szerző „személytelenné halványítása”, „névtelenségbe rejtése” jó műfaji példája Thienemann szerint a vezércikk, amelyben „maga az élő papír-individuummá lett lap beszél és fejezi ki véleményét”. A szerző új típusa is megjelenik: a mindenben határozó, „a folyóirat szellemi individualitásának kialakítója”, a szerkesztő. Ennek eredményeként

„[a] papíros személyiség […] véleményt mond, dicsér bírál, agitál, kérdez, felel, kimondott vagy elhallgatott célok felé tör és önmaga érvényesülését keresi mindenek felett” (Thienemann 1931, 84).

Az „irodalmi mű” „fiatalabb testvére”, a „folyóírás” jellegzetessége még, hogy

„[m]indig újra szövi és szorosabbra fűzi a kapcsolatát a láthatatlan közönségével [...] mert folyton alakulva kerül az olvasó kezébe, az olvasó napi igényeihez alkalmazkodhatik, az olvasó maga is cselekvően befolyhat kialakításába, az Íróval együtt tovább és mindig tovább szövi a megkezdett fonalat és végül is úgy érzi, hogy az idősajtó az az irodalmi forma, amelyet maga teremtett, mely az ő gondolatait fejezi ki és az ő vágyait tolmácsolja a nagy világban” (Thienemann 1931, 182).

Eme szövegekhez két megjegyzést is érdemes fűzni. Ha az olvasók is alakíthatják a lapot, akkor nehezebben alakulhat ki a „papír-individuum”, a lap „egyénisége”, és inkább maradhat sokszínű; ennek az alakításnak a terepe az Új Idők esetében az olvasói leveleket feldolgozó „A szerkesztő üzenetei” rovat. Itt azonban, természetesen, nincs ellentét, hiszen – bár nem tudjuk, milyen mértékű és típusú, de – szerkesztői szelekció érvényesült. A kérdés tehát a szelekció módja (pontosabban, hogy beválogattak-e az itt és most egységesnek tételezett szerkesztői politikával összebékíthetetlen témákat és véleményeket), illetve értelemszerűen a válaszok típusa. Azaz az olvasók formálták a lapot abban az értelemben, hogy bőséges nyersanyagot szolgáltattak, de a szerkesztők, a rovat munkatársai (mint „kapuőrök”) döntöttek a megjelenésről.

A másik megjegyzés valójában annak hangsúlyozása, hogy nem csak az újságokra (nagy lapok) vonatkoztatva lehet beszélni a „papír-individuum” kialakulásáról, hanem általában a folyó-írás kapcsán. Igaz, számtalan olyan folyóiratot ismerünk, amelyet szerkesztői időlegesen sem tudtak egységes arculatúvá formálni: például a Napkelet szépirodalmi rovata, illetve az „Elvek és művek” rovat irodalomképe jelentősen eltért egymástól (Sipos 2011, 127–128).

Írásomban tehát azt vizsgálom, hogy az Új Idők esetében beszélhetünk-e „papír-individuum”-ról, arról, hogy „inkább a lap beszélt” és „kevésbé az ember”. Kérdésemet talán érdekessé teszi, hogy nemcsak aláírt cikkeket, hanem névtelen szerkesztői tanácsokat hozok fel példának. Azt ugyanis tudjuk, hogy a korszak elterjedt szokása szerint a napilapok aláírt (vezér)cikke a szerző álláspontját tartalmazza, amely akár ellentétes is lehet a szerkesztő(ség) véleményével.[2] De lehetséges-e ugyanez „névtelen” cikkek esetében?

2.1. A nézetek pluralizmusa

Kádár Judit tanulmányában arra jutott, hogy az Új Idők paternalista álláspontot képviselt, a nemi sztereotípiákat erősítette, és az emancipációs törekvések káráról próbálta meggyőzni olvasóit (Kádár 2002). Ugyanakkor – Kádár tanulmányára utalva – Varga Virág is felhívja a figyelmet arra a „nem is annyira ellentmondásos” jelenségre, hogy a lapban szintén közöltek „szépirodalmilag értékelhető, talán feminista jellegűnek is mondható írást” (Varga 2011). Én most ugyanerre először 1920-ból hoznék példát: két, egymástól csupán két lapszámra, de a női emancipáció szempontjából „fényévnyi” távolságokra lévő, aláírt cikket. Az új nők típusával szimpatizáló, illetve a feminizmussal teljesen ellenséges írás ugyanazon hetilapban való megjelenése akkor is meglepő, ha 1920-as év szempontunkból is átmenetinek, diffúznak tekinthető. Meglepő, hiszen itt nem „összeérő”, a narratívákban (például önleírásokban) hasonló elemeket használó, de eltérő nézetekről van szó. Meglepő lehet még akkor is, ha tudjuk: az Új Időkben ekkoriban arról jelentek meg cikkek, hogy a falusi nők valójában nem is örülnek a választójognak (H. Böske 1920, 100), és hogy ennél többet a feministák se kívánhatnak, akik – mivel elérték céljukat – nem jutnak többet olyan szerepre, mint a „kormányok leggyászosabbika” (a Károlyi-kormány) idején, amikor  Bédy-Schwimmer Rózát Svájcba  küldték diplomatának (Lyka 1920, 99). Vagy arról, hogy a szenvedések után újra a „természetes nő” lesz a népszerű: rehabilitálni fogják a „nők egy műfaját”, „amellyel a modern irodalom meglehetősen mostohán bánt: a háziasszonyok”-ét. „Kiderült” ugyanis, hogy a férjnek a legnagyobb segítség a háztartáshoz értő nő, a diplomás nő viszont nem tud kevés pénzből színvonalas otthont biztosítani (Fodor 1920, 116-117).

A részletesebben tárgyalandó antifeminista cikk szerzője a jogász és újságíró, Herczeg Ferenc korábbi lapjában, a Magyar Figyelőben is publikáló Kenedy Géza volt (az Új Időkben y-os formában írta alá a nevét). Írásának talán legmeghökkentőbb állítása az, hogy a nagyobb műveltségű nők „legnagyobbrésze” meddő (erre egy néhány évvel korábban kapott, az Amerikai Egyesült Államokról szóló levelet felidézve jutott; a levél szerint az USA-ban a nők gondolatai és érzelmei ijesztő mértékben távol kerültek a család intézményétől). Az 1920-as cikk szerint a nő Magyarországon a férfi „munkatársa” lett a „történet által reánkzúdított nagy-nehéz föladatokban, hűséges bajtársunk a sors ellen való nehéz küzdelemben”. Mert nem a „feminisztikus elméletek” („a régi feminizmus”, „a háború előtti vörhenyes feminizmus”), hanem a „közös szenvedés” hozza meg az „egyenjogúságot” (azaz nem az egyenrangúságot). Ezzel szemben:

„A régi feminizmus a család belső rendjének földúlásával akarta a társadalmi boldogságot biztosítani és síppal-dobbal, nádi hegedűvel erőszakolta magát az emberiségre” (Kenedy 1920, 192).[3]

A gondolat, amely szerint a haza szenvedésének közös átélésében és a haza közös gyógyításában a nő a férfi bajtársává válik, a Tormay Cécile vezette Magyar Asszonyok Nemzeti Szövetségének lapjában, A Magyar Asszonyban volt ekkoriban népszerű (de az említett Lyka Károly is írt erről). Csernoch János esztergomi érsek, Mártonffy Károly és a Magyar Tudományos Akadémia elnöke, Berzeviczy Albert is ugyanazt fejtegették: a magyar asszonyok, miként a bibliai asszonyok, „példát mutatnak a megcsúfolt és keresztrefeszített Magyarországhoz való hűségben” (Csernoch 1922, 3); és nekik „A nemzeti társadalom munkájában való részvétel ma már nemcsak jog[uk], hanem kötelesség[ük]” is (Mártonffy 1922, 14). A nők a háború alatt példát mutattak „hadi jótékonyságban”, aktuálisan pedig – így Berzeviczy – a „megcsonkított és megsebesült, árva és fogoly” haza „gondjának viselése” a feladatuk (Berzeviczy 1920, 1).

Tormay Cécile Bujdosó könyvében is feltűnt Hohenlohe Károly herceg, 1922-ben a MANSZ kecskeméti gyűlésén pedig ettől kissé továbbrugaszkodva kijelentette: most „az egész világon [háború] dúl a keresztény világeszme ellen”, ezért a férfiaknak és a nőknek egyaránt dolgozniuk kell a győzelemig – „De csak addig, amíg szükséges, azután [a nő] térjen vissza tűzhelyéhez, éljen a családjának” (Asszonyok munkája 1920, 28). Ugyanitt Tormay azt fejtegette:

„[a nők] munkájukkal segítsenek kitörölni a vérző vonalakat, melyek sebként égnek az ország testén [sic!]. A férfi megsebesült a háborúban testileg, lelkileg. Amíg kipiheni magát [!], kell hogy az asszonyok legyenek élesztői a tűznek” (Asszonyok munkája 1920, 29).

A református püspök, Ravasz László ugyancsak A Magyar Asszonyban közölt Az új női typus című cikke Kenedy gondolatmenetének másik részével mutat hasonlóságot. Nevezetesen azzal, hogy a világháború utáni korszakban a nőnek „emberibbnek” kell lennie – azaz értelmezésében szakítania kell a megelőző időszak „féktelen individualizmusával”, amelynek „egyetlen ellensége volt: az erkölcsi törvény” (Ravasz 1922, 2). Az új női típusnak „nemzetibbnek” kell lennie (miként Kenedytől Mártonffyig sokan gondolták), a kultúrfölény elérése érdekében:

„Magyarnak lenni ma annyit jelent, mint különbnek lenni, önmegtagadónak, testvériesnek, szelídnek s mégis elszántnak; […] hont foglalni, polgáriasodni, christianizálódni, reformálódni, felszabadulni, turáninak s világpolgárnak lenni” (Ravasz 1922, 4 – kiemelés az eredetiben).

*

Kenedy Géza írása után két héttel jelent meg a szerkesztők számára valószínűleg ismeretlen Mók Ferencné három oldal hosszú amerikai élménybeszámolója (a nevét eredetileg Mák Ferencnéként adták meg, és csak két héttel később helyesbítették). Mók az előbb említett uraktól teljesen eltérő módon ítélte meg a férfi és nő közötti viszonyok változását. Cikkének elején az amerikai nők „egészséges életfilozófiája” és „egyszerűen nemes pszichéje” miatti örömét fejtette ki. Mert ő úgy látta, hogy az amerikai nő „Őszinte, okos, impulzív, természetes és önálló, széles látókörű és vállalkozó szellemű”, céltudatos és mentes a szentimentalizmustól. „Minden pálya nyitva áll” előtte, az egyetemeken hűséges barát, részt vesz a férfihallgatók „minden szórakozásában, a kicsinyes prüdériától teljesen mentesen” (Mók 1920, 242).

„A fiatal leányok önállóságát, jól neveltségét jellemzi, hogy bár feltétlenül tiszteli szülőit, de életét saját ízlése és vágya, hajlama szerint osztja be. […] Azzal érintkezik, akivel akar és férjválasztásnál a szülőket a fait accompli elé állítja. A gardírozás itt ismeretlen fogalom” (Mók 1920, 243).

Mók cikke azért is érdekes, mert itt a külföldi példa ismertetése képviselte a feminisztikus hangot a lapban. Azaz arról van szó, hogy a tradicionális és antifeminista világkép alternatívájaként egy távoli „példa-képet” ismerhettek meg az olvasók. Erre pedig máskor találunk példát az Új Időkben, ha nem is ennyire „egyértelmű” helyzetben. 1936 elején jelent meg Bónyi Adorján „A kereső feleség” című szkeccse, amely „a” férj panasza a dolgozni kezdő feleségére, aki így már csak viszi a pénzt, és nem törődik a háztartással (Bónyi 1936, 164-166), továbbá Ebeczki György színikritikája, amely szerint ma már nincsenek „megnemértett asszonyok”, mert a nők dolgoznak, hogy „segíthessenek az élettársukon” (Ebeczki 1936, 179). Már ezekben az írásokban is feltűnők a részben egymással ellentétes ábrázolások: bár a nő mind a két esetben alávetett helyzetű, de míg a második szerint hasznos a munkavégzése, az első szerint értelmetlen és haszontalan. Serák Julianna színikritikája viszont határozottan „munka-párti”:szembeállítja ugyanis egymással a nőit (a „dologtalan úrikisasszonyt”) és az emberit (a dolgozó lányt), és utóbbit mutatja magasabb rendűnek (Serák 1936, 103).[4] Ugyanígy a nemek modern viszonyát – és a „férfias” módosulását – mutatja be a négy hasábon át közölt, körülbelül fél kolumna terjedelmű, de két oldalra tördelt kanadai beszámoló, amely a szerkesztő üzenetek között jelent meg. Ebben szó esik arról, hogy Vancouverben rengeteg ingyen strand és teniszpálya, továbbá egy hatalmas, belépőjegy nélkül látogatható park található, hogy ott „a legszegényebb negyedekben is fürdőszoba van és központi fűtés”,  és arról is, hogy a házimunkában a férjek szintén igen tevékenyek.

„Az itteni legkacifántosabb férj is papucshős, a magyar fogalmak szerint. Ha vendég van vacsorára, a házigazda szervíroz. […] Piaci táskával is gyakran látni a férfiakat [akik azért segítenek, hogy] azután együtt olvashassanak, vagy mehessenek szórakozni” (P. V. Vancouver 1936, 37 – kiemelés az eredetiben).

A szerzői szándék itt egyértelműen az, hogy vonzó példát mutasson, hiszen a Magyarországról nézve irigylésre méltó jólétet kapcsolta össze a modernizált és harmonikus családi kapcsolatokkal.

Egy évvel később a külföldi példa már kevésbé hangsúlyos, mint 1936-ban vagy pláne 1920-ban volt. Az Új Idők állandó illusztrátora, Mühlbeck Károly egyik rajza ugyan „Állást vagy férjet követelnek az állástalan tanítónők” (Mühlbeck 1937, 465) aláírással jelent meg, ami rímelt arra a felfogásra, hogy a nő akkor „önállóskodik”, ha „szerelmi” problémái vannak. Ahogy Horovitz Gusztáv fogalmazta 1905-ös tárcájában: „A feministák a szerelem, a házasság és a szeretkezés mellőzöttjeiből kerülnek ki” (Csáth 1995, 461). Ugyanebben a számban közölték K. Tóth Lenke „Mai asszony” című amatőr versét a régi és a mai asszony közötti különbségekről. Eszerint

„A békebeli asszony csendes
Volt, mint a harmatos virág.
[…]
Nem tudta, mi a harcolás”

Régen a férje küzdött érte, ma viszont a nő küzd, hogy a férfit álláshoz segítse.

„Az élettől kegyelmet sír ki
A leigázott férfinek
S ahol a zord szív ellenállna
És az asszonyt nem érti meg,
Ott előveszi győzhetetlen,
Lebírhatatlan fegyverét:
Felmutatja a mindenségnek
Szent ostyaként a gyermekét!” (1937/1, 476.)

Ehhez hozzá kell azonban tenni, hogy az Új Időkben ekkor vita zajlott a női munkavégzésről. Előbb a történész Bobula Ida, a művészettörténész dr. Hoffman Edith, Kenessey Gizella író, dr. Luby Margit tanár-néprajzkutató, az országgyűlési képviselő Melczer Lilla, az író-újságíró Szederkényi Anna és dr. Teszler Dóra szólt erről (A nő és a hivatal 1937, 123-125), majd „A szerkesztő üzenetei” rovatban hozzászólásokat közölt a lap („Egy volt dolgozó nő” 1937, 253–254; „Erzsébet asszony” 1937, 323-324), egyet egyenesen Kanadából („I. Z.-né Winnipeg, Kanada” 1937, 481). Ebben a számban jelent meg Sz. Weress Jolán „Ausztrália közelről” című könyvének némely részlete is, például arról, hogy Ausztráliában csak a leggazdagabbak engedhetik meg a cselédtartást, és ők emberszámba is veszik a nekik szolgálót. Továbbá a férfiak és nők közötti egyenlőség olyan mértékű, hogy „a hölgy is meghívhatja a férfit étterembe, uzsonnára, vagy vacsorára és a meghívást el nem fogadni: sértés” (Sz. Weress 1937, 316).

2.2. A „férfiasan jövő-menő” és az „anyai–nemzeti” értelmezési keret

Az Új Idők 1937 elején nemcsak a dolgozó, hanem a politizáló asszonyok kérdését is megtárgyalta. Az utóbbi kapcsán Bánki Évát idézném, aki szerint Tormay Cécile a Bujdosó könyvben„új nőszerepet teremtett: az izgága, férfiasan jövő-menő, mindenhol összeesküvéseket leleplező írónő alakját” (Bánki 2008, 92). Bánki leírását alapján azt mondhatjuk: a jobboldali feminista nőt általában egyrészt kissé „izgága”, „férfiasan jövő-menő” fajtának mutatták, másrészt – ugyancsak általában – az anyai-nemzeti keretben értelmezték és/vagy ábrázolták „jövés-menését”. Részben igaz ez a leírás Tormayra, de teljesen igaznak tűnik az elmúlt évtizedekben keveset emlegetett országgyűlési képviselőre, Melczer Lillára, akinek élettörténetét (ha máshonnan nem) 1937-ben ismerhették meg az Új Idők olvasói. A konzervatív-keresztény programmal, nem hivatalos kormánypárti jelöltként az 1931-es választásokon csalás miatt elbukott Melczer Lilla 1932-ben pótválasztáson jutott be a törvényhozásba. Portréja szerint 28 évesen elvált, majd politizált, agitált és dolgozott (a 2400 holdas családi birtokát egyedül irányította). De, mint önábrázolásában hangsúlyozta, politikai-közéleti tevékenységbe szigorúan csak azt követően kezdett, hogy felnevelte a három gyerekét, mert szerinte a nő számára a legfontosabb a család és a gyerek. Az (ön)portré szerint a választási kampányok időszakában együtt ivott a férfiakkal. Melczer azt is kifejtette, hogy őt nem zavarja, ha a nők rúzst használnak.[5] Szerinte ez önmagában nem a probléma; ő a dolgozó nőt nem korlátozná, mert a baj a „dologtalan”, „úgynevezett mondain nő magánéletében” van.

„Öltözködés, kis hiúságok: ez tölti ki az életüket. Mennyivel komolyabb ember a dolgozó nő! És mégis: egyre jobban megnyirbálják [a dolgozó nő] jogait. Pedig ha eltarthatja a családját, ha erre kényszerül, akkor nem szabad elvenni tőle a jogot, hogy sorsába maga is beleszólhasson. Elismerem, hogy választójoga ellenére az egyszerű nő általában nem sokat ért a politikához. De az egyszerű fiatal férfi sem!” (Asszonyok a parlamentben 1937, 374 – kiemelés az eredetiben).

Érdekes „jövő-menő” asszony volt Toperczer Ákosné is. Tagja volt a baloldali La Fontaine Irodalmi Társaságnak és a Keresztény Magyar Asszonyok Pártszövetségének, igazgatósági tagja a Magyar Egyesületnek a Leánykereskedelem Ellen, tagja Budapest törvényhatósági bizottságának és a Magyar Teozófiai Társulatnak, ráadásul 1936 és 1939 között országgyűlési képviselőként tevékenykedett. A nőkre viszont a nyilvánosságban szociálpolitikai feladatokat akart bízni, ellenezte a teljes egyenjogúságot, és ugyancsak az Új Időkbenhangsúlyozta: „Vigyázok rá, hogy férjem és gyermekeim ne érezzék, hogy a feleség és az édesanya nincs odahaza” (Asszonyok a parlamentben 1937, 376).

Természetesen még hosszan lehetne példákat hozni olyan, a közéletben, a nyilvános térben aktív és sikeres nőkre, akik az anyaság, a háztartás, azaz általában a reprodukciós tevékenységek fontosságát hangsúlyozták. A két országgyűlési képviselőnő közül Melczer Lilla esetében azonban mindenképpen felmerül annak a lehetősége, hogy ő mindezt, legalább részben, az új női szerepei legitimálása érdekében „említi”. Hozzá képest Toperczer Ákosné, valamint az inkább liberális feminista (Asszonyok a magyar törvényhozásban 1931, 105–106) Dolgozó Asszonyok Lapjában bemutatott, Párizsban élő, sikeres szobrász, Földes Lenke önleírása is koherensebb. Toperczer hangsúlyozta, hogy ő nem feminista, Földes pedig leszögezte: szerinte „[…] az igazán produktív munkát végző nő […] az igazán dolgozó nő: az anya” (Neu 1935, 83).

A „jövő-menő” nők tehát a régi és az új női szerepeket nem ábrázolták egymással ellentétesnek, illetve ezeket a szerepeket egyaránt nemzeti keretben értelmezték, vagy legalábbis így jelenítették meg. Ez azonban egymástól eltérő felfogású csoportok számára is elfogadható értelmezési keret volt a Horthy-korszakban, amint  ezt a kifejezetten „új nőknek” készített Dolgozó Asszonyok Lapja első számának címlapja mutatja. A Szabó Lucy rajzolta címlapképen egy fiatal, rövid hajú, városias ruhában lévő nő vet, napfelkelte idején. Értelmezésemben itt a dolgozó „új nő” figuráját a termékenységhez kapcsolták, azaz utóbbival tették legitimmé az előbbit. A napfelkelte a „magyar hajnalra”, azaz az elveszített területek visszaszerzésével járó „magyar feltámadásra”, egy szebb „magyar jövőre” utalhatott. Ezt támasztja alá, hogy a „hajnal”–„magyar hajnal”, illetve a „feltámadás” összekapcsolása 1919-től kezdve elterjedt volt (lásd például Tormay 1937, 18). – Ezen kívül a szerkesztőnő beköszöntő vezércikke is azt hangsúlyozta: a dolgozó asszonyok érdekvédelme és támogatása segít közelebb jutni „boldogabb, megértőbb, békés jövendőhöz, nagy Magyarország újjászületéséhez” (Bródy 1928, 3).

A jobboldali feministák tehát ápolták az anyaság kultuszát – részben a hagyományos női szerepelvárásoknak megfelelően, részben a határrevízió sikere érdekében (a sok magyar gyermek ugyanis benépesíti majd a visszacsatolt területeket, a fiúk idővel katonának állhatnak). Annak, hogy a liberális „új nők” is a revíziós értelmezési keretben helyezték el magukat, az egyik oka a minden politikai irányzatot jellemző revíziós politika, a másik pedig az, hogy ez növelte elfogadásukat, csökkentette a „támadási felületet”, azaz a női jogokat és szerepeket a nemzeti diskurzusba beírva próbálták láthatóvá tenni (Dolgozó Asszonyok! 1931, 1).

2.3. A szerkesztő üzenetei

A névvel közölt cikkek nem annyira a szerkesztőség nőkérdésről vallott (még most is egységesnek tételezett) felfogását mutatják, hanem inkább a belső pluralizmust, amelyet a két háború között változó hangsúlyok jellemeztek: mint láttuk, idővel a lapban több „feminisztikus” írás jelent meg. A Singer és Wolfner, illetve más cégek hirdetései a kiadói politikáról, a hirdetési felületek értékesítésének eredményességéről és az olvasótáborról alkotott elgondolásokról tudósítanak. Továbbá az Új Időkben megszólaló (politizáló) nők (ön)leírása is formálta a lap nőpolitikai profilját. Talán logikusnak tűnik az a feltételezés, hogy a férfi–női viszonnyal (házasság, szerelem, szakítás), a tanulással és a munkával kapcsolatos szerkesztői válaszok, tanácsok egységesebbek lesznek, és ezek alapján egy szempontból kirajzolódik vagy kirajzolódhat az Új Idők lapegyénisége. (Természetesen még akkor is, ha – mint láttuk – „A szerkesztő válaszol” rovatban közölték alkalmanként az olvasók beszámolóit, vitacikkeit.)

Az olvasói levelekre adott válaszok alapján azt látni, hogy eltérő, egymással nehezen összebékíthető tanácsok születtek. Például abban a kérdésben, hogy szerelemből, szeretetből vagy esetleg érdekből házasodjon-e a fiatal leány. Azaz a tradicionális megoldást válassza-e és a hagyományos okokat fogadja-e el férjhez menéskor (ennek lényege, hogy a férj pozíciója határozza meg választását, mivel ez biztosítja a társadalmi helyzetét), vagy a nők újabb típusát követve önállóan, az érzelmei alapján döntsön.

1920-ban egy fiatal lánynak azt tanácsolták, hogy ne adja fel álmait, és várjon a számára ideális férfira, aki vagy nagyon gazdag, vagy aki iránt szerelemre lobbanhat:

„Tanácsot adni bajos lenne, mert ugy-e, az lenne az egyetlen segítség, ha „Ő” eljönne és azt mondaná: „Gyerünk a paphoz angyalom” – A baj az, hogy ezeket a varázsszavakat nem „Ő” mondja, hanem más. „Ő,” mint a legtöbb esetben, fiatal, szép, kedves, szellemes, bátor, – egyetlen hibája van csak: szegény ember. Más, mint majdnem mindig, idősebb, kicsit talán krákogós is, okos, de nem szellemes, józan, de nem megértő, azonban van egy nagy előnye: el tud tartani egy asszonyt. […] ha az a másik nagyon gazdag volna és olyan úri jólétet tudna kínálni, amely feledtetni tud sok egyebet, akkor… akkor talán okos dolog volna szakítani az álmokkal. Így azonban mintha kissé könnyen akarná feladni a reményt?” (János 32. 1920, 41).

Két héttel később ehhez részben hasonló tanácsot adtak (felülemelkedve azon a korábban inkább erkölcstelennek minősített helyzeten, hogy a nő egyszerre két férfinak is engedi az udvarlást). Azt állították, hogy az érzések a legfontosabbak, és nincs az a vagyon, ami pótolni tudná a szeretetet:

„Ne nézzen anyagi javakat, társadalmi állást, hanem csak azt: melyik iránt érez valódi, igaz szeretetet? Mert erkölcsös, boldog házaséletnek csakis a kölcsönös szeretet lehet az alapja, minden egyéb csak hazugság, önámítás, amely előbb utóbb megbosszulja magát” (Asszony, aki szeret 1920, 61).

Egy hónapra rá viszont már azt olvashatták a kíváncsiak, hogy nem annyira az érzelmek a fontosak, mint inkább a biztos megélhetés. A jellemes és kellemes férfit, aki el tud tartani egy asszonyt, a feleség idővel majd megszereti (kicsit korábban az ilyen férfi még „másik” lett volna, a fiatal lány pedig nem választhatta volna őt, mert várnia kellett az igazira; mondjuk azért, mert a szeretet fontos):

„Ne azon sírjon kedves kisasszony, hogy Önnek miért nem jut osztályrészül az a sors, ami más leánynak, aki szerelemmel szereti a vőlegényét, hanem vigadjon azon, hogy a Gondviselés, amint írja, egy jó anyagi viszonyok között élő, jó családból való, jellemes és kellemes fiatalembert juttatott Önnek vőlegényül. Ilyen szerencsét holmi holdvilágos ábrándképért, nem viszonzott, titkos szerelemért elszalasztani vétkes oktalanság lenne, amit később meg is bánna keservesen. Ha majd férjhez megy, meg se fogja érteni, hogy ilyesmire még csak gondolt is valaha, mert egészen bizonyos, hogy meg fogja szeretni az urát” („Fehér almavirág” 1920, 121).

Érdekes ugyanakkor, hogy eme tradicionális világképet mutató, konzervatív szerkesztői válasz után azt tanácsolják az elhagyott lánynak: kezdjen ki egy másik fiúval, és így tegye féltékennyé az első férfit, hátha visszamegy („Egy előfizető leánya” 1920, 121).
Nagyjából egy évtizeddel később egy újabb típusú válasz született. Eszerint:

„Igaz, hogy a szeretet és a megbecsülés fontosabb a házasságban, mint a szerelem, mégis azt mondjuk: tizennyolcéves lánynak, akit még hozzá nem is a kényszerűség hajt bele a házasságba, kár szerelem nélkül férjhezmenni. […] szerelmes menyasszonynak lenni, kétségtelenül egyike az élet legszebb ajándékainak” (Hortenzia 185 1931, 123).

Ez azonban nem jelentette azt, hogy a nő életcéljának csak a házasságot és a gyereket tartották volna. A férjhez menés „magában véve még nem boldogság” – szólt helyeslően a tanács – és az „egyedülálló leány is szép, tartalmas, nyugodt, harmonikus életet” élhet („Új Idők 32.” 1931, 129).

A szerkesztői válaszok tehát azt mutatják, hogy a nőkérdés fontos eleme, részkérdése kapcsán nem beszélhetünk egységes álláspontról. Továbbá születtek „modernista” válaszok is: ilyen volt az előbb említetten kívül például a nők munkavállalását igenlő, és sajátos női munkakörökről szót sem ejtő tanács („Hóra I.” 1920, 265), vagy a „hazug együttlétnél” a szakítást (a szövegből kikövetkeztethetően: a válást) erkölcsösebbnek mutató válasz („Csalódott 3.” 1920, 121), vagy annak elfogadása, hogy a nő is lehet kezdeményező, és nem kell megvárni, amíg a férfi újra udvarolni kezd („Ad Astra” 1936, 39). A modern nőkre panaszkodó olvasónőnek (aki szerint ezek „önállóságra törekvő, élni vágyó és rendkívül hiú, tetszeni és feltűnni vágyó természetű […]”, „összesimulva táncol[ó]” és flörtölő nők) középutas választ adtak:

„A lelke mélyén nem változott meg a nő, csak a modorán, a külső megjelenésén volt kénytelen változtatni. Elismerjük, hogy ez is bizonyosfokú gyöngeségre vall. Szebb volna nem-megalkudni, nem kiegyezni ötven százalékban a korszellemmel […De] Lélekben mi is »régimódiak« maradtunk […]” (Szeretném 1931, 191).

Érdekes módon rímmel erre a „forma új–tartalom régi” értelmezésre a hetilap egyik 1930-as címlapja, ahol a neobiedermeier irodalom egyik jelese, Csathó Kálmán új regényét egy rövid, ondolált hajú, rúzst és szemfestéket használó lánnyal népszerűsítették (1930/1). Ám az előbbi olvasói levelet tartalmazó szám címlapján a modern vagy új nők néhány igen szembetűnő attribútuma figyelhető meg, miközben semmi se utal a „régi tartalomra”. Síelés szünetében a természetesen nadrágot viselő, rövid hajúnak tűnő nő égő cigarettájáról gyújtja meg a mellette álló férfi cigarettáját (1931/6). Az évtized elején megjelenő divatképek között szintén találunk modern vagy új (magas, vékony, rövid hajú, férfias ruhát, például nyakkendőt viselő) nőket (Tavaszi 1930, 370, 371).

3. Következtetés

A kérdésre, hogy a férfi–női viszonnyal kapcsolatos szerkesztői válaszok (vagy esetleg a cikkek, illusztrációk) alapján kirajzolódik-e az Új Idők lapegyénisége, annak ellenére nemmel felelnék, hogy a lap szerkesztői, munkatársai ezt másként ábrázolták. A férfi szerkesztő által irányított, „körülbelül tizenöt munkatárs” („van közöttük pap, vezérkari tiszt, egyetemi tanár, főiskolai főigazgató, orvos, író stb.”) által írt „A szerkesztő üzenetei” rovatban megjelent írás szerint ugyanis:

„Az Új Idők nem egy vagy több írót, újságírót, embert jelent, hanem: életfelfogást, világnézetet. Nem az a fontos, hogy [szerkesztői] válaszainkat kik fogalmazzák meg. A válasz szelleme, az elvek, az életfelfogás, a világnézet a fontos. Írók és szerkesztők elmúlhatnak, de az a szellem, az a lélek, amely sorainkat áthatja, reméljük, tovább fog élni, mint egy ember” (Szép város 1930, 123).

Az Új Idők mint női lap a két világháború között tehát sokarcú orgánum volt. Jelentek meg benne durván antifeminista írások, a hagyományos női szerepeket, valamint a nőemancipációt, a női önállóságot népszerűsítő szövegek (olvasói levelek, cikkek, hirdetések) is. Nem „papír-individuum”-ként beszélt, amit az is mutat, hogy a liberális feminista Dolgozó Asszonyok Lapjával és a konzervatív „feminizmustagadó” A Magyar Asszonnyal is összekapcsolható. Ez a politikai-társadalmi környezet változásával magyarázható.

A Horthy-korszak politikai értelemben uralkodó pozíciójába az az ideológia került, amely a feminizmust mint nemzetközi és a természet rendje ellen való felfogást és mozgalmat elvetette. A „nemzetietlen” feminizmus elutasítása részben a századelő irodalmi, politikai, a család intézményét is érintő „nyugatos versus nemzeti” vitáira vezethető vissza (Balázs 2011, 87–88), részben a nacionalizmus trianoni békeszerződés miatti felerősödésével függ össze. Utóbbi következménye, hogy a férfiak és a nők egyik legfontosabb feladata az ország újjáépítése és a revízió lett, ami a nők esetében az anyai-reprodukciós feladatok hangsúlyozásával járt együtt.

Ennek a világképnek azonban kialakult egy „modernistább” irányzata, mégpedig azért, mert a feminizmus első hulláma hatására a nagyobb városokban természetes lett a dolgozó, önálló középosztályi nő, amit a világháború, majd a gazdasági világválság csak még természetesebbé tett (Nagy 1994, 160–163). Elfogadottabb lett, hogy a nők képesek tanulni, egyetemre járni, hogy a középosztályi nők dolgoznak, és akár „férfias” munkakörökben is megállják a helyüket. Megváltozott a kor nagyvárosi emberének „világképe”: amellett, hogy a különféle diskurzusokban fontosabb lett a nemzeti érzés, nem minden konzervatív akart visszatérni a feminizmus első hullámát megelőző időszakhoz.[6] Ennek érdekében dolgozták ki a nem férfias és nem kozmopolita, hanem nőies és nemzeti alapú emancipáció-elgondolást.

A normák változását láthatjuk akkor is, ha beleolvasunk az Új Időkbe, amelynek szerkesztői, munkatársai nem botránkoztak meg azon (vagy ha megbotránkoztak, nem szóltak róla), hogy férfiak és nők a házasság előtt is szerelmi kalandokba bocsátkoztak. Ezek a szerkesztők természetesnek vették, hogy a középosztályi nők dolgoznak.

Az Új Idők mint női lap pozíciójának a meghatározását tehát részben a társadalmi változások követése nehezíti meg. Ezen a lassú alkalmazkodáson, követésen kívül részben az, hogy a korábbi egyértelmű feminista–antifeminista szembenállás mellett igen fontosak lettek az „átmenetek”, a nem koherensnek tűnő álláspontok, a női emancipációval részben ellentétes, illetve azt részben elfogadó nőábrázolások.[7]  Ha utóbbiakat saját korukban vizsgáljuk, akkor látjuk, hogy nem minősültek sztereotip ábrázolásoknak.

Jegyzetek

«[1] Írásom a Magyar Tudományos Akadémia Bolyai János Kutatási Ösztöndíjának támogatásával készült.

«[2] Aláírt vezércikk oka lehetett természetesen még az is, hogy a szerző nevének presztízsnövelő/reklámértéke volt.

«[3] Idézett 1911-es írásában is úgy vélte, hogy a feminizmus „kozmopolita” és „szociális demokrata formája” egyik célja „a meglévő társadalmi fölfogások és intézmények meglazítása”, „fölbontása”, „földúlása” (Kenedi 1911, 53).

«[4] A nő–ember hierarchikus viszonyára lásd Bock 1990, 33–34.

«[5] 1931-ben Budapest város alkalmazottainak rendeletben tiltotta meg, hogy munkahelyükön, azaz a városházán rúzsozzák a szájukat, hogy ők is dohányozzanak, mint a férfiak, továbbá előírták, hogy „egyszerű és komoly” ruhát kell viselniük (Horváth 1931, 99).

«[6] Ezt látjuk például a nők egyetemi tanulmányainak szabályozása terén is: az 1920-as korlátozás ellen a MANSZ a Feministák Egyesületével és a Magyar Egyetemi és Főiskolai Hallgatók Országos Szövetségével együtt lépett fel (Papp, 2006: 716), illetve a MANSZ részt vett egyetemista lányokat segítő kollégiumok szervezésében. A Magyar Asszonyok Nemzeti Szövetsége az egyetemi ifjúságért. A Magyar Asszony, 1927/7–8–9. 207.; Jelentés a debreceni Horthy Miklósné Leányotthonnak 1926–1927. első évi működéséről. Uo. 208.

«[7] A konzervatív irodalomtudós Bánhegyi Jób Magyar nőírók című 1939-es könyvében az eszencialista nőábrázolásnak megfelelően úgy érvelt, hogy a nők biológiai-lélektani okok miatt képtelenek bizonyos irodalmi műfajokban értékeset alkotni (így például nem tudnak jó regényeket írni). Ám ő is úgy látta: „a mai nő független és szabadon alakíthatja életét”, és általános az „önálló kenyérkereső nő” (Bánhegyi 1939, 7).

Hivatkozások

Szakirodalom

Balázs Eszter (2011). A Magyar Figyelő és a Nyugat. In Finta Gábor és mások (szerk.): A Nyugat párbeszédei. A magyar irodalmi modernizáció kérdései (pp. 78–113). Budapest: Argumentum.

Bánki Éva (2008). Lobogó sötétség. (Tormay Cecil: Bujdosó könyv). Múltunk, 3, pp. 91–104.

Bock, Gisella (1990). A nőkkel foglalkozó történetírás az NSZK-ban és nemzetközi összefüggésben. In Vári A. (szerk.): A német társadalomtörténet új útjai (pp. 27–35).Budapest: BKE, Közép- és Kelet-Európai Kutatási Központ.

Csáth Géza (1995). Rejtelmek labirintusában. Összegyűjtött esszék, tanulmányok, cikkek. Szerk.: Szajbély Mihály. Budapest: Magvető

Kádár Judit (2002). „Otthonod az uradé”. Három 20. századi magyar képes hetilap nőképe. Médiakutató, tél, pp. 78–94.

Nagy Beáta (1994). A nők kereső tevékenysége Budapesten a 20. század első felében. In Hadas Miklós (szerk.): Férfiuralom. Írások nőkről, férfiakról, feminizmusról (pp. 155–175). Budapest: Replika Kör.

Papp Barbara (2006). Nőoktatás és „képzett nők” a két világháború között. In Kövér György (szerk.): Zsombékok. Középosztályok és iskoláztatás Magyarországon a 19. század elejétől a 20. század közepéig. Társadalomtörténeti tanulmányok (pp. 713–756). Budapest: Századvég.

Pető Andrea (2003). Napasszonyok és holdasszonyok. A mai magyar konzervatív női politizálás alaktana. Budapest: Balassi.

Sipos Lajos (2011) Válaszlehetőségek az irodalmi és társadalmi modernizáció kérdésére: a Napkelet és a Magyar Szemle. In: Finta Gábor és mások (szerk.): A Nyugat párbeszédei. A magyar irodalmi modernizáció kérdései (pp. 114–136). Budapest: Argumentum.

Szerb Antal (1992). Magyar irodalom története. Budapest: Magvető.

Thienemann Tivadar (1931). Irodalomtörténeti alapfogalmak. Pécs: Danubia.

Varga Virág (2011). Előszó. Írónők, költőnők a 20. század első felében. NemCsakNem, 1,  Elérhető: http://www.nemcsaknem.hu/index.php?menu=3

Források

A nő és a hivatal (1937). Új Idők, 4, 123–125.

A Magyar Asszonyok Nemzeti Szövetsége az egyetemi ifjúságért (1927). A Magyar Asszony, 7–8–9, p. 207.

Asszonyok a magyar törvényhozásban (1931). Dolgozó Asszonyok Lapja, 7–8, pp. 105–106.

Asszonyok a magyar törvényhozásban (1931). Dolgozó Asszonyok Lapja, 7–8, pp. 105–106

Asszonyok a parlamentben (1937). Új Idők, 11, 374–376.

Asszonyok munkája az országban (1922). A Magyar Asszony, 3, pp. 27–31.

Bánhegyi Jób (1939). Magyar írónők. Budapest: Szent István Társulat.

Berzeviczy Albert (1922) Néhány szó a magyar nők hivatásáról. A Magyar Asszonyok Lapja, 7–8, pp. 1–3.

Biro Lajos (1908). A sajtó lélektanához. A Huszadik Század Könyvtára, 31. k.

Bónyi Adorján (1936). A kereső feleség. Új Idők, 5, pp. 164–166.

Bródy Ernőné (1928). Dolgozó asszonyok, leányok. Dolgozó Asszonyok Lapja, 1, p. 1.

Csernoch János (1922). A nemzeti feltámadás. A Magyar Asszony, 4, pp. 3.

Dolgozó Asszonyok! (1931). Dolgozó Asszonyok Lapja, 1, p. 1

Ebeczki György (1936). Házasság. Bemutató a Magyar Színházban. Új Idők, 5, p. 179.

Fodor Gyula (1920). A dáma, a démon és az asszony. Új Idők, 7, pp. 116–117.

H. Böske (1920). Általános titkos a vidéken, Új Idők, 5, pp. 100.

[Horváth Irén] h. i. (1931). A rúzs- és púderrendelet margójára. Dolgozó Asszonyok, 6, p. 99.

Jelentés a debreceni Horthy Miklósné Leányotthonnak 1926–1927. első évi működéséről (1927). A Magyar Asszony, 7–8–9, p. 208.

Kenedi Géza (1911). Magyar feminizmus. Magyar Figyelő, 1, pp. 51–61.

Kenedy Géza (1920). Az első fecske. Új Idők, 10, pp. 192–193.

[Lyka Károly] Sz. J. (1920). Nők az alkotmányban. Új Idők, 5, p. 99.

Mártonffy Károly (1922) A nemzeti lélek integritása. A Magyar Asszony, 4, pp. 14–15.

Mók Ferencné (1920). Az amerikai nőkről. Új Idők, 12, pp. 242–244.

Mühlbeck Károly 1937 Állást vagy férjet követelnek az állástalan tanítónők. Új Idők, 13, p. 465.

Neu Jolanda (1935). Látogatás Földes Lenkénél. Dolgozó Asszonyok Lapja, 5, p. 83.

Ravasz László (1922). Az új női typus. A Magyar Asszony, 3, pp. 2–4.

[Serák Julianna] E. Gy. (1936). Éva és Évi. Bokor Malvin új regénye. Új Idők, 3, pp. 102–103.

[Sz. Weress Jolán] (1937). Ausztrália közelről. Új Idők, 9, pp. 315–316.

Tavaszi divat. Hollóházai Radványi Magda rajza az Új Idők számára. 1930. Új Idők, 12, pp. 370- 371.

Tormay Cecil (1937). A magyar nemzeti hadsereghez [1919]. In: Uő: Küzdelmek, emlékezések. (pp. 18-20) Budapest: Genius. .

Tóth Lenke K. (1937). Mai asszony, Új Idők, 1, pp. 476.

Olvasói levelek:

„I. Z.-né Winnipeg, Kanada” (1937). Új Idők, 13, p. 481.

„Hóra I.” (1920). Új Idők, 13, p. 265

„Fehér almavirág” (1920). Új Idők, 6, p. 121

„Egy előfizető leánya” (1920). Új Idők, 6, p. 121

„Csalódott 3.” (1920). Új Idők, 6, p. 121

„Szép város Kolozsvár 131” (1930). Új Idők, 4, p. 123

Hortenzia 185 (1931). Új Idők, 4, p. 123

„Új Idők 32.” (1931). Új Idők, 4, p. 129

„Szeretném, ha szeretnének” (1931). Új Idők, 6, p. 191.

„Egy volt dolgozó nő” (1937). Új Idők, 7, pp. 253–254.

„Erzsébet asszony” (1937). Új Idők, 9, pp. 323–324.

„Ad Astra”, (1936). Új Idők, 1, p. 39

János 32. (1920). Új Idők, 2, p. 41.

Asszony, aki szeret (1920). Új Idők, 3, p. 61

P. V. Vancouver 7576 (1936). Új Idők, 1, pp. 36–37.

„az oroszok rendszeresen támogatták Rákóczit tüzérséggel, tisztekkel, sőt időnként pénzzel is”

Propagandisztikus történelemhamisítás I. Péter cár és II. Rákóczi Ferenc kapcsolatáról az 1940-1950-es években

VÖRÖS BOLDIZSÁR

A II. világháborús szovjet-német küzdelem időszakában a szovjet oldalon tevékenykedő magyar kommunistáknak a magyar hátországot, az ellenséges magyar katonaságot és a hadifogságba esett magyarokat megcélzó propagandájában fontos szerepet kaptak a „németellenes” magyar függetlenségi hagyományok – ezek között különösen fontosként bemutatva, felidézve a Rákóczi-szabadságharc és kiemelkedőként értékelve annak vezetője, II. Rákóczi Ferenc. Így például a Szovjetunióból sugárzó Kossuth Rádió 1943. március 28-ai Rákóczi Ferenc – Kossuth Lajos című adásának szövege ekként értékelte a két vezetőt: „Vajon véletlen-e, hogy minden magyar történelmünk e két óriásában látja a magyar géniusz megtestesülését? […] Rákóczi és Kossuth bizonyítják, hogy a magyar nemzetnek ősi ellensége egy van: a német, hogy az úgynevezett magyar-német sors- és érdekközösség a történelmi hazugságok birodalmába tartozik, hogy a magyarság nemzeti és állami létét nem Keletről, hanem Nyugatról, nem Oroszország, hanem Közép-Európa felől fenyegette mindig az igazi, halálos veszedelem.” A leírás szerint Rákóczi úgy ítélte meg: „A német elnyomás ellen Németország ellenségeivel: Közép-Európa ellen Nyugat-Európával és Kelet-Európával, Franciaországgal és Oroszországgal kell összefogniuk.”[1] A szovjetunióbeli magyar hadifoglyok lapja, az Igaz Szó, 1943. november 30-ai számának hasábjain napvilágot látott, A magyar és az orosz nép viszonya a múltban és a jelenben című írásában Fogarasi Béla pedig foglalkozott azzal is, hogy az oroszok miként viszonyultak a Rákóczi-szabadságharchoz: „Oroszország nemcsak hogy soha nem emelt területi igényeket Magyarországgal szemben, de támogatta is a magyar nemzetet függetlenségi harcának egyik legdicsőségesebb szakaszában. I. Péter, aki Oroszországot a modern európai fejlődés útjára vezette, elismerte II. Rákóczi Ferencet és Dolgorukij herceg személyében magas rangú követet küldött Rákóczihoz s tekintélyes pénzbeli segítséget bocsátott rendelkezésére” (Fogarasi 1943, 3).[2]

Az itt ismertetett propagandaelemek közül nem egy: így Rákóczi szabadságharcának kiemelkedő jelentőségű hagyományként való felhasználása az aktuális németellenes küzdelemben; a magyar vezető orosz orientációjának; I. Péter cár támogatásának megjelenítése bekerült a Vörös Hadsereg tisztjeként a szovjet háborús propaganda területén dolgozó írónak, Illés Bélának a 18. századi magyar szabadságküzdelemről megalkotott kitalációjába. Az 1940-1950-es évek során több változatban is közreadott eseménysor jelentős része már helyet kapott a szerző Pásztortűz a Verhovinán című írásában, amely az Igaz Szó 1944. április 25-ei számának hasábjain látott napvilágot. A kassai születésű, gyermekkorát Északkelet-Magyarországon töltő, a Rákóczi-hagyományt ismerő író az oroszok által támogatott 18. századi szabadságharc ábrázolásával is igyekezett történelmi összefüggésekbe illeszteni a szovjet hadsereggel együtt megvívandó „németellenes” küzdelem kialakulását. Minden bizonnyal a propagandacélokat szolgáló történelmi analógia érdekében Illés – információi forrásainak megjelölése nélkül – cikkében azt állította, hogy I. Péter cár a magyar szabadságharcot annak megindulásakor, 1703-ban támogatta. A szerző szerint a Lengyelországba menekült Rákóczit Krakkóban 46 orosz tüzér várta, „(kiket Nagy Péter, orosz cár küldött oda) és 7 ezer aranyforint – Péter ajándéka. 46 katonával, 7 ezer forinttal háborút indítani a német ellen – merész vállalkozás. De Rákóczi tudta, hogy várják, tudta, hogy a magyar nép akar és tud harcolni a szabadságáért” (Illés 1944a, 4). A cikk szerint Rákóczi a 46 orosz tüzérrel átkelt a Vereckei-hágón, azután az éjszakát „egy magányos házban, a »Vörös korcsmában« akarták eltölteni. De nemcsak a nép tudta, hogy jön a szabadító, tudta a német is. És a Vörös korcsmát éjféltájban körülvette a vasas német. Az orosz tüzérek jól verekedtek, de a sokszoros túlerő ellen kellett harcolniuk. Már az utolsó orosz is több sebből vérzett” (Illés 1944a, 4), amikor Rákóczinak sikerült elmenekülnie az összecsapás helyszínéről. Sokáig bolyongott egyedül az erdőben, majd találkozott Esze Tamás katonáival, később magával Esze Tamással is – így azután megkezdődhetett a szabadságküzdelem.

A Rákóczi-szabadságharc orosz támogatásáról megalkotott kitalációjában Illés ténylegesen élt, egymással valóban kapcsolatban állt történelmi személyiségeket is szerepeltetett: II. Rákóczi Ferencet és I. Péter cárt, akik – amint azt az idézett Kossuth Rádió- és Igaz Szó-szöveg is mutatta – kiemelkedőként értékelt alakjai voltak az egykorú szovjetunióbeli magyar kommunista propagandának; I. Péter cár ezen túl pedig a szovjet sztálinista panteonnak is. E figurák ábrázolása alkalmas lehetett a kitaláció hitelesítésére (a fikció későbbi megjelenítéseinél is), akárcsak az a részlet, amely szerint Rákóczi a kedvezőtlen körülmények ellenére azért döntött a Magyarországra indulás és a szabadságküzdelem megkezdése mellett, mert tudta, hogy Magyarországon várják a felkelők. Ez a mozzanat ugyanis összhangban van Rákóczi emlékiratainak következő részletével: „Jól tudtam, hogy a nép lelkesültsége nem tarthat soká, és ha az első tűz lelohadt, a második sohasem oly erős. Meggondolám, hogy e nép, mely segélyemben bizakodtában kelt föl – noha meggondolatlanul cselekedett – ha szétveretik: a közvélemény engem okozna, hogy miért hagytam el?” (Rákóczi 1872, 27). Megfelel több történettudományi mű megállapításainak (például Dr. Márki 1907, 254, 256; Markó 1935, 214, 223) a cikk azon adata, hogy Rákóczi a Vereckei-hágónál vonult be Magyarországra. Az orosz tüzéreket bemutató leírások azonban homlokegyenest ellentmondanak nemcsak Rákóczi emlékiratainak és a szabadságharc kezdetével kapcsolatos más forrásoknak, hanem az ezek felhasználásával megalkotott történettudományi munkáknak (például Acsády 1898, 547-549; Dr. Márki 1907, 251-256; Markó 1935, 214-221; Szekfű 1943, 278-280) is - ami megkönnyíthette a fikció leleplezését. Illés tehát valószínűleg nemcsak azért alakította akként a kitalációt, hogy az összes tüzér meghaljon Rákóczi védelmében, mert ezzel hangsúlyozni akarta az oroszok áldozatkészségét a magyar szabadság érdekében és ezáltal népszerűsíteni az orosz, illetve a szovjet katonákat, hanem azért is, mert tisztában lehetett vele: ha arról is írt volna, miként vettek részt e tüzérek a kibontakozó szabadságharcban, a történelemben tájékozott olvasóknak még könnyebben feltűnhetett volna, hogy korábban sehol sem találkozott róluk szóló információkkal – ez pedig hozzájárulhatott volna a fikció lelepleződéséhez és az ezt terjesztő propaganda hitelének csökkenéséhez. Az Illés-szöveg pedig e nem nagy létszámú katonaság szerepét rendkívül jelentősnek mutatja be: ha ugyanis e tüzérek nem védik meg Rákóczit, életük feláldozásával is, akkor a „németek” elfogták volna őt és ezek után valószínűleg a szabadságharcra sem kerülhetett volna sor.

E kitalációt, néhány vonatkozásban módosítva, Illés Béla közreadta a Magyar Újság 1944. szeptember 26-ai számában (Illés 1944b, 4), majd a következő év elején több vonatkozásban építette tovább a szovjet hadsereg magyarországi újságja, az ő főszerkesztői irányításával megjelenő Új Szó 1945. február 6-ai számának lapjain közzétett, Rákóczi és az oroszok című, öt szakaszból álló cikkében. A szöveg a legkülönfélébb politikai eszmék szellemében tevékenykedő magyar történészek bírálatával kezdődik: „A hivatalos magyar történelemírás következetesen hallgatott arról, hogy Rákóczi Ferenc 1703-tól 1711-ig állandó kapcsolatban állott Nagy Péter (I. Péter) orosz cárral és arról, hogy az oroszok rendszeresen támogatták Rákóczit tüzérséggel, tisztekkel, sőt időnként pénzzel is. Érthető, hogy a Habsburg-imperializmust kiszolgáló magyar történelemírók elhallgatták azt, hogy Nagy Péter támogatta a magyar szabadságmozgalmat, de annál indokoltabb lett volna, hogy az oroszok és Rákóczi viszonyát teljességében feltárják azok a történelemírók, akik meg akarták védeni a magyar népet attól, hogy a német zsoldosává, majd a német áldozatává váljék” (Illés 1945a, 3). Az 1944-es cikkekben foglaltaktól eltérően e szöveg szerint I. Péter nemcsak egy alkalommal, 1703-ban segítette Rákóczi küzdelmét, hanem a szabadságharc idején később is – mindezzel kapcsolatos forrásait pedig Illés e munkájának bevezetésében ismertette is: „E cikk az egykorú okmányok csak egy töredékének alapján készült. Rákóczi Nagy Péterhez írott levelei nyomán és Morozov Jegor orosz tüzértiszt töredékben hátramaradt naplójegyzetei alapján. (Morozov Nagy Péter megbízásából több ízben járt követségben Rákóczinál.) E jelentős okmányok Leningrádon találhatók, a Hadtörténelmi Múzeumban” (Illés 1945a, 3). Az Illés Béla által itt ismertetett, ám kitalált dokumentumok (illetve az ezek felhasználásával ábrázolt események) valódiságát az olvasó számára nemcsak az volt hivatott hitelesíteni, hogy a cikkíró megadta e „források” lelőhelyét, hanem a magyar történészeket elítélő megállapításai is: a magyar közönség azért nem tudhatott a II. Rákóczi Ferenc – I. Péter - kapcsolat ezen vonatkozásairól, mert a legkülönfélébb politikai felfogások jegyében működő történészek közül senki sem dolgozta fel és ismertette ezeket. Az őket érő bírálat utolsó mondata ugyanakkor félreérthetetlenül rámutatott a történelmi téma aktuálpolitikai jelentőségére is.

A továbbiakban Illés részletesen foglalkozott Rákóczinak a cárhoz küldött „levelei”-vel, ezek közül – állította – „Egy 1706-ban írott levele ismét részletes politikai programot ad. Kelet-Európa népeinek összefogását sürgeti és kifejti, hogy Magyarország hivatott arra, hogy nyugati előőrse legyen a szabadságukat a német hódítók ellen védő kelet-európai népeknek” (Illés 1945a, 3). A kitaláció e részletét a Rákóczi-szabadságharccal behatóbban is foglalkozók számára valamelyest hitelesíthette ez: Márki Sándor Nagy Péter cár és II. Rákóczi Ferenc szövetsége 1707-ben című 1913-as műve lapjain ismertetett olyan dokumentumokat, amelyekben a magyar szabadságharc vezére az Illés-cikk hasábjain bemutatott levelekben megfogalmazott gondolatokkal rokonítható elképzelésekkel fordult a cárhoz. A fejedelem 1707-ben I. Péterhez küldte Nedeczky Sándort és a neki adott részletes utasításokban többek között az a terv is benne foglaltatott, hogy az orosz uralkodó „Fordítsa fegyvereit Ausztria ellen, amely hozzá, mint ezentúl is fogja tapasztalni, mindig hűtelen lesz. Győzelme után adjon új királyt Magyarországnak, mely minden más országnál jobban segítheti a keleti birodalom megalapításában” (Dr. Márki 1913, 33).[3] Az Illés Béla által ismertetett „Rákóczi-levél”-ben ugyanakkor figyelemre méltó elem, hogy – hasonlóan a Kossuth Rádió idézett, 1943. március 28-ai adásának szövegében megfogalmazottakhoz - a kelet-európai népek németellenes összefogását javasolja és Magyarországot egyfajta védőbástyának szánja, ám pontosan ellentétes funkcióval, mint amilyent ennek korábban nemegyszer – így a II. világháborús antibolsevista politikusi megnyilatkozásokban, a propagandában is – tulajdonítottak:[4] az új koncepció szerint ugyanis Magyarország nem általában a Nyugat vagy éppen a németség védője lenne Kelet felé, hanem a Kelet védője a Nyugat felé, konkrétan a német hódítókkal szemben.

Az Új Szó-cikk harmadik részében Illés ismét közreadta az 1944-es munkáiba is beépített történetet I. Péter támogatásáról, Rákóczi Magyarországra érkezéséről, az orosz-német összecsapásról, a szabadságharc vezérének meneküléséről, Esze Tamással történt találkozásáról, a negyedik részben ismertette és idézte Morozov „naplójegyzetei”-nek többek között a fejedelmet méltató részeit, írása végén pedig röviden ismertetett még egy forrást: „Egy (ugyancsak Leningrádon lévő) kimutatásból megállapítható, hogy Nagy Péter 1703 és 1710 között tizenkilenc ízben küldött tüzértiszteket Rákóczinak és két ízben ágyúkat. Hogy hány tisztet és mennyi ágyút, arról nem szól a kimutatás” (Illés 1945a, 4).[5] Eltérően az 1944-es cikkektől, amelyeknek fontos részük volt az aktuális németellenes harc problémájának tárgyalása is, e szöveg – amint azt már címadása: Rákóczi és az oroszok is jelezte – főleg a 18. századi magyar szabadságharc orosz kapcsolataival foglalkozott, a korábbiakban bemutatottakhoz képest a cár sokkal jelentősebb támogatásáról tudósítva és lelőhelyük pontos megadásával is hitelesíteni szándékozott, ám fiktív forrásokra hivatkozva – ezek az elemek azonban igencsak megkönnyíthették a kitaláció leleplezését…

Az 1945-ös Illés Béla-munkához képest sokkal határozottabban mutatott rá a II. Rákóczi Ferenc – I. Péter - kapcsolat ábrázolásának aktuálpolitikai vonatkozásaira Kárpáti Aurél az Új Szó 1945. március 27-ei számának hasábjain közzétett, Rákóczi születésnapja című írásában. A szerző azt állította: „A Rákóczi-hagyomány ma elevenebb és időszerűbb érték a magyarság számára, mint valaha is volt” (Kárpáti 1945, 2), ennek kapcsán pedig kijelentette: „a nagyszláv segítség a magyarság mostani, németellenes szabadságharcában éppúgy megismétlődő motívumként szerepel, mint a Rákóczi-szabadságharc idején” (Kárpáti 1945, 2). Mindezzel összefüggésben Kárpáti Illés Béla kitalációjának különböző elemeit használta fel a cikkében, tovább is építve azokat. Munkája végén pedig a szerző ismét hangsúlyozta a 18. századi kapcsolat bemutatásának aktuális jelentőségét: „Mindezt ma – amikor a Szovjetunió Vörös Hadserege hozta meg a magyarság részére a német fasiszta zsarnokság alól való felszabadulást – nem árt újra a magyar emlékezetbe idézni Rákóczi születésének kétszázhatvankilencedik évfordulóján” (Kárpáti 1945, 2).

Kárpáti a 18. századi történelmi tárgyú kitaláció különféle mozzanatait tehát a 20. századi „szovjet-magyar jó kapcsolat” egyfajta előzményeként értékelte – akárcsak Illés Béla és Fogarasi Béla, akik a Magyar-Szovjet Művelődési Társaság által kiadott, Magyar-orosz történelmi kapcsolatok című, ilyen tárgyú cikkeiket, köztük az Új Szó főszerkesztőjének Rákóczi és az oroszok című írását (Illés 1945c, 25-30) is tartalmazó kötetük (Fogarasi & Illés, 1945a) 1945. október 20-ai keltezésű előszavában már egyértelműen a „szovjet-magyar barátság” hagyományrendszerének megalkotásával foglalkoztak, írásuk elején kijelentve: „A cikkek, melyeket e füzetben összegyűjtöttünk, a múltról beszélnek, de a jelennek szólnak.

Miről van szó ezekben a cikkekben?” (Fogarasi & Illés 1945b, 5). Többek között „Arról, hogy az orosz nép és a magyar nép, a Szovjetunió és az önálló, demokratikus Magyarország baráti viszonyának megvannak a maga történeti tradíciói. […] Ma, amikor Magyarország szakított az átkos német orientációval, amikor a Vörös Hadsereg segítségével visszanyerte nemzeti függetlenségét, fontosabb, mint valaha, hogy a Szovjetunióval való őszinte barátság gondolata történeti fundamentumra, a múlt helyes felfogására támaszkodjék. Ezért ástuk ki a feledésből a magyar-orosz kapcsolatok régi emlékeit, ezért közlünk a magyar olvasóval előtte eddig ismeretlen tényeket, dokumentumokat, idézeteket [!]” (Fogarasi & Illés 1945b, 5, 6).

Illés Béla e kitalációja tehát sajátos továbbépítése volt a szovjetunióbeli magyar kommunisták II. világháborús németellenes propagandájában felhasznált egyik legfontosabb magyar történelmi hagyománynak: a Rákóczi-szabadságharcénak – a szerző ezekhez kapcsolódva törekedett népszerűsíteni az oroszokat, a Rákóczi védelmében a magyar szabadságért életüket áldozó tüzérek ábrázolásával főleg a katonákat, azt igyekezve bebizonyítani a háborúban vesztes Magyarország a korábbi évtizedekben erőteljes szovjetellenes propagandával megcélzott, a „felszabadító” szovjet hadsereg atrocitásaitól is szenvedő lakosságának, hogy az oroszok már a múltban is támogatták a magyar szabadságküzdelmeket, a (fiktív) történelmi analógia segítségével mintegy megalapozandó a kialakuló „szovjet-magyar baráti kapcsolatok”-at.[6]

Az 1940-es évek második felében a kitaláció több újságcikkbe is bekerült (például Illés 1946a, 2; 1946b, 1; Jepticin 1947, 7) és ekkor is fontos propagandisztikus funkciója volt a „szovjet-magyar barátság” történelmi legitimálása, erősítése. Mindezeken túl pedig Illés Béla e fikciót beépítette a II. világháborút, a szovjet és a magyar erők küzdelmét bemutató, Honfoglalás című regényének először 1952-ben napvilágot látott I. részébe is. A műben Tulipán János, a Vörös Hadsereg magyar származású századosa a következő összefüggésben mondja el ezt az egyik magyar hadifogolynak, Pásztor Gyulának: „Tulipán százados nem szeretett a jövendőről beszélni, nem szokott jósolgatni, csak itt-ott ejtett el egy-egy szót arról, hogy milyen világ lesz, mikor a Vörös Hadsereg felszabadítja Magyarországot és a magyar ismét magyar lehet. Ha a hadifoglyok nagyon nyaggatták, hogy mondja el, mi lesz, mit lehet remélni, ő arról mesélt, hogy mi volt, mi történt apáink, nagyapáink, dédapáink idején. Néha messzi visszanyúlt a múltba, de csak azért, hogy hallgatói ne csak a holnapi ebédre, de a távolabbi jövőre is gondoljanak. Egy alkalommal Pásztor kérdezte meg tőle, hogy milyennek látják az oroszok a magyar nép jövendőjét. Tulipán ekkor elmesélte, hogy mikor Rákóczi Ferenc harcolt a hazáért és szabadságért, a kurucok megsegítésére Nagy Péter orosz cár ágyúkat és tanult tüzéreket küldött” (Illés 1952, 125-126). Bár itt a Rákócziról és I. Péterről szóló fikció regényben, tehát fikcióban szerepel, a II. világháború idején a szovjet hadsereg propagandamunkájában részt vevő író, Illés Béla korábbi cikkei és a Honfoglalás idézett részében megjelenített szituáció: a Vörös Hadsereg magyar származású tisztje közli ezt egy, a magyar nép jövendőjéről kialakított szovjet elgondolások iránt érdeklődő magyar hadifogollyal, alkalmasak lehettek arra, hogy ez esetben is hitelesítsék a 18. századi történelmi kitalációt.[7] Ugyanakkor Illés ábrázolása – e vonatkozásban folytatva az e tárgyban közzétett korábbi munkáinak sorozatát – a történelmi fikció aktuálpolitikai összefüggéseit hangsúlyozza azáltal, hogy a Vörös Hadsereg tisztje a jövő szovjet-magyar viszonyának előzményeként, 1952-ből visszatekintve: leendő hagyományaként használja fel ezt magyarázatában – amely eljárással, sajátos módon, az író voltaképpen megvilágítja olvasóinak (nem csak szépirodalmi jellegű) történelemábrázolásainak motivációit, céljait is…[8]

A kitaláció az 1940-1950-es évek fordulóján több történettudományi munkába is bekerült: így például egy 1949-es, a középiskolák III. osztálya számára kiadott történelemtankönyvbe (Zsigmond et al. 1949, 213-214),[9] továbbá Pach Zsigmond Pál 1951. március 22-ei, a Magyar Dolgozók Pártja pártfőiskoláján tartott, Függetlenségi küzdelmeink a Habsburgok ellen a XVII. században. A Rákóczi-szabadságharc című előadásába is. A munka ezt is tárgyaló részének címe: Külpolitika, orosz-magyar kapcsolatok, azáltal jelzi e viszony fontosságát, hogy a szabadságküzdelem diplomáciájának különféle mozzanatai közül csak ezt említi meg. A történelmi események ábrázolása elé illesztett bevezetés pedig az aktuális politikai hagyományteremtést volt hivatott megvalósítani, azáltal, hogy az I. Péter – II. Rákóczi Ferenc-kapcsolatot az ekkoriban vezető politikusok: Rákosi Mátyás, Révai József által is különösen fontosként emlegetett „haladó hagyományok” közé sorolta: „ki kell emelni [Rákóczi] külpolitikájának haladó hagyományait. »E hagyományok azt hirdetik – emeli ki Rákosi elvtárs -, hogy hazánk akkor volt erős, megbecsült és független, mikor sorsát a nemzetközi haladással kötötte össze«” (Pach 1951, 46). A hagyományteremtést szolgálja az idézet forrásának megadása is, lapalji lábjegyzetben: „A szocializmus építésének útján” (Pach 1951, 46),[10] amely kötet a Magyar Dolgozók Pártja 1951. februári–márciusi II. kongresszusának anyagából készített összeállítás: tehát egy korabeli vezető politikusnak egy politikai rendezvényen elhangzott beszédéből vett részlet (és nem egy, az aktuálpolitikai szempontoktól távolságot tartó szaktudományos vélemény) volt hivatott jelezni a múlt egy adott mozzanatának jelentőségét, illetve azt, hogy e politikai vezető értékelése nyomán tekintendő egy bizonyos fajta hagyománynak e 18. századi eseménysor.

Az aktuálpolitikai célzatú hagyományteremtés jegyében Pach szembeállította a negatívan értékelt „nyugati”: a francia-magyar és a pozitívan értékelt „keleti”: az orosz-magyar kapcsolatot, ennek bemutatásánál pedig nemcsak fiktív, hanem igazi történelmi forrásokat is felhasznált, nemcsak Illés Béla által kitalált, hanem ténylegesen lezajlott eseményeket is ábrázolt. A szerző azt állította: „Nagy fontosságú ugyanis, hogy Rákóczi – a XIV. Lajossal való ingatag szövetségén túl – felvette és egyre szorosabbra fűzte a diplomáciai kapcsolatokat Nagy Péter orosz cárral és helyesen látta a kelet-európai népek összefogásának szükségességét a nyugati agresszorokkal [!] szemben.” E kapcsolat 1707-ig, a varsói szerződés megkötéséig tartó szakaszának ismertetéséhez a szerző az Illés Béla-féle kitaláció különböző elemeit használta fel, idézte is Rákóczi egyik fiktív levelét, e részhez pedig a következő lábjegyzetet fűzte: „A leningrádi Hadtörténelmi Múzeumban levő okmányok alapján idézi Illés Béla »Rákóczi és az oroszok«. (Fogarasi – Illés: Magyar-orosz történelmi kapcsolatok. Budapest 1945. 25-26. old.) - Vesd össze Márki Sándor: Nagy Péter cár és II. Rákóczi Ferenc szövetsége 1707-ben. Budapest 1913. 28. old. és a következők” (Pach 1951, 46). Pach itt nem csupán annak a munkának az azonosításához szükséges adatait közölte, amelyből a forrásszöveget átvette – mint például a következő lábjegyzet esetében (Pach 1951, 47) –, hanem azt is tudatta az olvasóval, hogy az írás szerzője, Illés Béla honnan vette e szövegrészletet. Ezenkívül hivatkozta az I. Péter cár és II. Rákóczi Ferenc szövetségéről írott, az 1945-ös cikk előtt több évtizeddel megjelent értekezésnek azon részét, amelyben az ott feldolgozott dokumentumokban a szabadságharc vezetője az Illés-féle idézettel rokonítható nézeteket fogalmazott meg. Nem zárható ki, hogy Pach azért járt el ilyen körültekintően, mert ekkorra már eljutott hozzá, ha a kitalációnak nem is teljesen megbízható cáfolata, hanem csak valamiféle hír arról, hogy Illés Béla szövege történelmileg nem hiteles információkat tartalmaz és így akarta tudományos szempontból korrekten felhasználni az e munkából származó adatokat – amelyek elhagyását ekkor még talán korántsem csak politikai, hanem szakmai megfontolásokból sem tartotta volna indokoltnak.[11]

Az 1950-es évek elején ugyanis már óvatosan megfogalmazott fenntartások is napvilágot láttak a Rákóczi és az oroszok című Illés-cikkben ismertetett-idézett források hitelességével kapcsolatban. Kosáry Domokos Bevezetés a magyar történelem forrásaiba és irodalmába című munkája 1951-es I. kötetében, a Rákóczi-szabadságharc külpolitikájának dokumentumait és tudományos feldolgozásait bemutató részben kijelentette: „Az Illés B.: Rákóczi és az oroszok (Fogarasi B. – Illés B., Magyar-orosz történelmi kapcsolatok, Budapest. 1945) által említett adatokról (egy orosz tiszt naplója, stb.) máig közelebbi tudomásunk nincs” (Kosáry 1951, 469). A II. Rákóczi Ferenc és I. Péter kapcsolatának történetére irányuló kutatások eredményeinek birtokában és az 1950-es évek első felének magyarországi politikai változásai nyomán Perényi József már az Illés-cikk történelemábrázolásának egészét kritizálhatta keményen az 1956 júniusára datált előszóval megjelentetett Magyar-orosz történelmi kapcsolatok című tanulmánykötet lapjain közzétett, II. Rákóczi Ferenc és I. Péter diplomáciai kapcsolatainak kezdetei címmel közreadott munkájának egyik jegyzetében: „Fogarasi Béla – Illés Béla: Magyar-orosz történelmi kapcsolatok (Budapest, 1945) brosúrája Rákóczi és az oroszok c. fejezetben a történeti adatokat erősen összekeveri szépirodalmi elemekkel, ezért részletesen nem foglalkozunk vele” (Perényi 1956, 93). A „szocialista” rendszer propagandájában kulcsfontosságú „szovjet-magyar barátság”-ot történelmileg legitimálni, erősíteni hivatott kitaláció – ha a fennálló politikai viszonyok között Magyarországon legálisan megjelenő munkában nem is lehetett rámutatni hamisítás voltára – az 1950-es évek közepétől már nem került be jelentős történettudományi munkába. Joggal írhatta tehát 1982-es, Münchenben megjelent, A nemzeti múlt legendái és tilalomfái című tanulmányában az ekkor Angliában dolgozó Péter László „Nagy Péter cár Rákóczinak küldött ágyúi”-ról, hogy „hamar kimúlt tanmese” volt (Péter 1982, 150). Ám I. Péter cár és II. Rákóczi Ferenc 1707-es, ténylegesen megtörtént szövetségkötését, a kitalált mozzanatok nélkül is, a „szovjet-magyar barátság” történelmi előzményeként ábrázolta például az 1953-ban megjelent, A magyar nép története. Rövid áttekintés című többszerzős munkában Heckenast Gusztáv: „1707 szeptemberében érte el a magyar szabadságharc legnagyobb külpolitikai sikerét: a felemelkedő Oroszország nagy uralkodója, I. Péter Varsóban szövetséget kötött Rákóczival. Nagy Péter volt az egyetlen európai uralkodó, Oroszország volt az egyetlen hatalom, amely egyenrangú félként szövetséget kötött a szabadságáért harcoló magyar néppel és fejedelmével, II. Rákóczi Ferenccel. A Szovjetunió népei és a magyar nép közt fennálló szoros barátságnak és szövetségnek erre a történeti előzményére is, amely az orosz és a magyar nép történelmének egyik dicsőséges korszakában, a Habsburg-reakció elleni harcban született meg, érvényes Rákosi elvtárs megállapítása: »Hazánk akkor volt erős, megbecsült és független, mikor sorsát a nemzetközi haladással kötötte össze« (Rákosi Mátyás: A békéért és a szocializmus építéséért. Szikra 1951. 532. l.)” (Heckenast 1953, 170).[12]

A II. Rákóczi Ferenc és I. Péter cár kapcsolatáról megalkotott kitaláció története önmagán túlmutatóan, általánosabb érvénnyel is jól szemlélteti azt, hogy a politikai propaganda céljainak érdekében létrehozott hamisításoknál milyen sokféle eszköz együttes alkalmazása szolgálhatja a kitalációk hitelesítését, az akciók hatásosságát: így például több közreműködő összehangolt tevékenysége (Illés Béla és munkatársai); különböző típusú szövegek közel egyidejű megjelentetése (újságcikkek, regény); soha nem létezett dokumentumokra történő hivatkozás (Rákóczi itt ismertetett levelei, Morozov naplófeljegyzései); a képzelet szülte figurák beillesztése az egykor ténylegesen élt személyek közé (az orosz katonák, valamint I. Péter és II. Rákóczi Ferenc együttábrázolása); fiktív események beépítése a valóban megtörténtek közé (Rákóczi hazatérésének összekapcsolása az orosz katonák segítségével); a kitalált figurák, történések és dokumentumok nem fiktív személyekkel, eseményekkel és forrásokkal rokoníthatóként megalkotása (a hamis Rákóczi-levél és az 1707-es valódi utasítások hasonlósága); a történelmi kitaláció időszakának problémáival korábban foglalkozó történészek bírálata a múlt egyes (jelen esetben: nem is valóságos) mozzanatainak elhallgatásáért (a Rákóczi és az oroszok című cikk elején), vagy az aktuálpolitikai szempontból fontos történelmi adatok érdekében végzett kutatómunka említése (a Fogarasi – Illés-féle összeállítás előszavában).

E kitaláció, aktuálpolitikai célzatú propagandisztikus feldolgozásaiban ugyanakkor illeszkedik a 20. századi (ez esetben a szó szoros értelmében) „kitalált hagyományok” sorába és érvényesek rá Eric Hobsbawmnak az effajta hagyományokról kialakított megállapításai: esetükben a történelem a cselekvés legitimálójaként és a csoportkohézió cementjeként használtatott fel. Még a forradalmi mozgalmak is igyekeztek alátámasztani új eszméiket és törekvéseiket a forradalom hagyományaira és a saját hőseikre, mártírjaikra történő hivatkozással (Hobsbawm 1985, 1-14) - így volt hivatott történelmileg legitimálni – mint azt Kárpáti Aurél cikke, Fogarasi Béla és Illés Béla előszava, valamint Pach Zsigmond Pál előadásának részlete jól mutatta – az I. Péter cár és II. Rákóczi Ferenc kapcsolatáról megalkotott kitaláció a 20. századi „szovjet-magyar barátság”-ot.[13]

Jegyzetek

«[1] Rákóczi Ferenc – Kossuth Lajos. Ld. Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltár 677. f. 5. cs. 461. ő. e. 1., 2. A korabeli szövegeket a mai helyesírási szabályoknak megfelelően közlöm, a kurziválások az idézetekben az eredeti kiemeléseknek felelnek meg. Ld. még: (Rákóczi és Kossuth 1943, 2). 

«[2] Ismereteim szerint Fogarasinak az I. Péter és II. Rákóczi Ferenc kapcsolatáról itt közölt információi tévesek: a cár ugyanis nem küldte Dolgorukij herceget követként a magyar szabadságharc vezetőjéhez és végül nem nyújtott jelentős összegű pénzbeli segítséget a fejedelemnek. A szerző e megállapításainak forrásait eddig  nem sikerült kiderítenem, e vonatkozásokban tehát még további tájékozódásra van szükség.

«[3] Az Új Szó-cikkben ismertetett koncepcióval rokonítható elgondolások felfedezhetők a Nedeczky Sándornak adott általános utasításokban is, ezek szerint I. Péter „északi monarchiája”, „a keleti uralom kevesebb munkával sohasem érhetne célt, mint ha Magyarország elszakadna az ausztriai uralomtól, mely alatt ezt a szándékot elő nem segíthetné. Mert a római császár sohasem fogja őszintén megengedni, hogy a cár hatalma keleten gyarapodjék, míg a magyar király ezt örömest előmozdítaná már azért is, hogy az osztrák iga alól felszabadulva, magát fenntarthassa” (Dr. Márki 1913, 32). Rákóczi a cárt „kéri azonkívül, hogy kéz alatt puskaport küldjön a legigazságosabb ügy folytatására” (Dr. Márki 1913, 32). A részletes utasításokban pedig a szabadságharc vezetője azt kérte az orosz uralkodótól: „A svéd-orosz-osztrák háború idején a cár adjon havonként 1000 tallért a magyar sereg szükségleteire” (Dr. Márki 1913, 34). Bizonyos előfeltételek teljesülése esetén Rákóczi „erdélyországi hadait s magyarországi uradalmainak csapatait is egyesítené a cár hadaival, aki az osztrák ellen így erélyesebben folytathatná háborúját” (Dr. Márki 1913, 34).

«[4] Pl. egy 1941-es írásában Hóman Bálint ezt állította: „Ha a Szovjet – mint egykor Mohács előtt a nyugati keresztény világot ostromló török hatalom – szövetségesekre talált is Európa nyugatán, a keleti szellemű és keleti erkölcsű bolsevik állam képében újra Kelet döngeti Nyugat kapuit s a magyarságot a keleti erőkkel szemben önként vállalt történeti hivatása kötelezi a küzdelemben való részvételre” (Hóman 1942, 138). Egy másik, szintén a II. világháború idején keletkezett szövegében pedig ez olvasható: „A német erőt egységbe foglaló hatalmas Német Birodalom a magyarság természetes hátvédje, az erős és egységes Magyarország a németség védőbástyája a keleti erőkkel szemben vívott közös küzdelemben” (Hóman 1942, 156). Kállay Miklós 1942. jún. 18-ai rádióbeszédében így fogalmazott: „A történelem rendelése volt küldetésünk Európa keleti végvárán, hogy ebből a végvárból védjük mindig, egyedül, magunkra hagyatva a Nyugatot. […] Ma megint történelmi küldetést teljesítünk […] de ma nem harcolunk egyedül” (Kállay 1942, 80).

«[5] E kitalációt ekkoriban nem csak az Új Szó olvasói ismerhették meg: a szöveget erősen rövidítve ld. még: (Rákóczi és az oroszok 1945,  4). A közreadó bevezetése ugyanakkor rámutatott arra: ezt „A hadra kelt Vörös Hadsereg magyar nyelvű újságjában, az »Új Szó«-ban írja Illés Béla”.

«[6] Hasonló kitaláció volt Guszev kapitány és társainak története, ld. ehhez pl. (Illés 1945b,  3). E fikció vizsgálata azonban meghaladná jelen munka kereteit.

«[7] Ekkor e kitaláció hitelesítéséhez hozzájárulhattak azok az 1949-1951 között megjelent történettudományi művek is, amelyek a múltban ténylegesen lezajlott eseményekként mutatták be az Illés Béla-féle fikció számos elemét, ld. ezekről e munkám  következő részét!

«[8] A kitaláció néhány, tartalmi szempontból nem lényeges változtatással Illés Béla 1974 elején bekövetkezett haláláig megjelent a Honfoglalás 1954-es, 1955-ös, 1963-as, 1964-es, 1970-es és 1972-es kiadásában is.  A fikció regénybeli ábrázolását ekkor nemcsak Illés még az 1940-es években napvilágot látott cikkei hitelesíthették, hanem az is, hogy 1967-es, Lövészárokban… c. kötetében az író, az ábrázolás legfontosabb elemeit nem érintő átalakításokkal ismét publikálta 1945-ös, Rákóczi és az oroszok c. cikkét, azt jelezve ezzel: nem tekinti megcáfoltnak, érvénytelenítettnek az abban foglaltakat. Ld. (Illés 1967, 309-312). Vö. még: (Szajbély 2005, 74-75). 

«[9] Ismereteim szerint e tankönyvnek nem voltak további kiadásai.

«[10] A szerző 63. jegyzetében hivatkozott szöveghely: (Rákosi 1951, 70). Beszédének e részében Rákosi így mutatta be a „haladó hagyományok”-at: „Az elnyomatás idején nem válhatott népünk közkincsévé az a tény, hogy a török hódítás, a német elnyomás ellen vívott évszázados küzdelme, fényes szabadságharcainak sorozata egybeesett a nemzetközi haladás ügyével. A Habsburg-idők, Horthy ellenforradalmi évtizedei mindent megtettek, hogy eltakarják, elfelejtessék és eltemessék történelmünk e legjobb, mert haladó hagyományait. Most, amikor visszanyertük nemzeti függetlenségünket, most még sokkal inkább, mint eddig, elérkezett az ideje, hogy visszanyúljunk Hunyadi, Rákóczi, Kossuth, Petőfi éltető és erőt adó hagyományaihoz. E hagyományok azt hirdetik, hogy hazánk akkor volt erős, megbecsült és független, mikor sorsát a nemzetközi haladással kötötte össze.
Mi jogos örökösei, egyenes folytatói vagyunk mindannak, ami ezeréves történelmünkben haladó, életképes és jövőbe mutató. Ezért ünnepelhettük meg bensőségesen és egységesen az 1848-as forradalom centenáriumát, Vörösmarty születését, Petőfi és a szabadságharcos Bem tábornok halálának évfordulóját. Ezért fejleszthetjük tovább és vihetjük diadalra a magyar haladás nagy eszméit” (Rákosi 1951, 70).

«[11] Ugyanakkor e fikció nem került be minden, a Rákóczi-szabadságharcot tárgyaló, ekkoriban megjelent műbe, ld. pl. (Wittman, 1951).

«[12] Az 1962-es egyetemi tankönyvben a II. Rákóczi Ferenc és I. Péter cár szövetségkötését bemutató rész végén a szerző már csak azzal ábrázolta e kapcsolatot a „szovjet-magyar barátság” előzményeként, hogy a zárómondatban a péteri Oroszországot a Szovjetunióval kapcsolatban a „szocialista” rendszer idején gyakran használt „baráti” jelzővel látta el: „A szabadságharc  hátralevő éveiben, a független Magyarország önálló külpolitikájának a baráti [!] Oroszországgal való szoros szövetség adott szilárd alapot” (Heckenast 1962, 366; vö. még: R. Várkonyi 2004, 767). 

«[13] Kérdéses ugyanakkor, hogy valaha is tisztázható lesz-e az, hogy Illés Béla munkatársai, a II. Rákóczi Ferenc –
I. Péter-kapcsolat fiktív elemeinek terjesztői tisztában voltak-e azzal, hogy kitalációt ábrázolnak – ténylegesen megtörtént eseménysorként…

Felhasznált irodalom:

Acsády Ignác (1898). Magyarország története I. Lipót és I. József korában. Budapest: Athenaeum Irodalmi és Nyomdai Részvénytársulat.

Fogarasi Béla (1943. november 30). A magyar és az orosz nép viszonya a múltban és a jelenben. Igaz Szó 1943/53. p. 3.

Fogarasi Béla & Illés Béla (1945a). Magyar-orosz történelmi kapcsolatok. Budapest: Magyar-Szovjet Művelődési Társaság.

Fogarasi Béla & Illés Béla (1945b). Előszó. In Fogarasi Béla & Illés Béla. Magyar-orosz történelmi kapcsolatok (pp. 5-7). Budapest: Magyar-Szovjet Művelődési Társaság.

Heckenast Gusztáv (1953). Függetlenségi harcok a török és a Habsburg-hódítás korában (1526-1711). In Heckanast Gusztáv et al. A magyar nép története. Rövid áttekintés (pp. 118-181). H. n.: Művelt Nép Könyvkiadó.

Heckenast Gusztáv (1962). A kuruc szabadságharcok (1665-1711). In H. Balázs Éva & Makkai László (eds.). Magyarország története 1526-1790. A késői feudalizmus korszaka (pp. 304-388). Budapest: Tankönyvkiadó.

Hobsbawm, Eric (1985). Introduction: Inventing Traditions. In Hobsbawm, Eric & Ranger, Terence (eds.). The Invention of Tradition (pp. 1-14). Cambridge et al.: Cambridge University Press.  

Hóman Bálint (1942). Magyar sors – magyar hivatás. Múlt és jövő. Budapest: Athenaeum.

Illés Béla (1944a. április 25). Pásztortűz a Verhovinán. Igaz Szó 1944/17. p. 4.

Illés Béla (1944b. szeptember 26). Pásztortüzek a Kárpátok ormain. Magyar Újság 1944/21. p. 4.

Illés Béla (1945a. február 6). Rákóczi és az oroszok. Új Szó 1945/2. pp. 3-4.

Illés Béla (1945b. február 10). Orosz tisztek Kossuth Lajosért. Új Szó 1945/3. p. 3.

Illés Béla (1945c). Rákóczi és az oroszok. In Fogarasi Béla & Illés Béla. Magyar-orosz történelmi kapcsolatok (pp. 25-30). Budapest: Magyar-Szovjet Művelődési Társaság.

Illés Béla (1946a. március 29). Ünnepnapra. Magyar Rádió 1946/13. p. 2.

Illés Béla (1946b. április 4). Április negyedike. Új Szó 1946/77. p. 1.

Illés Béla (1952). Honfoglalás. I. 1943. H. n.: Szépirodalmi Könyvkiadó.

Illés Béla (1967). Rákóczi és az oroszok. In Jászberényi József (ed.). Illés Béla. Lövészárokban… Válogatott cikkek, publicisztikai írások, karcolatok 1916-1966 (pp. 309-312). Budapest: Szépirodalmi Könyvkiadó.

Jepticin, E. (1947. március 15). Az orosz és a magyar nép történelmi kapcsolatai. Új Szó 1947/62. p. 7.

Kállay Miklós (1942). „Köszöntöm ma Magyarország Kormányzóját!” Rádióköszöntő Kormányzó Urunk születésnapján, 1942. június 18. In A magyar nép a nagy viharban. Kállay Miklós miniszterelnök kilenc beszéde (pp. 78-80). Budapest: Athenaeum.

Kárpáti Aurél (1945. március 27). Rákóczi születésnapja. Új Szó 1945/25. p. 2.

Kosáry Domokos (1951). Bevezetés a magyar történelem forrásaiba és irodalmába. I. Budapest: Közoktatásügyi Kiadóvállalat.

Dr. Márki Sándor (1907). II. Rákóczi Ferenc. I. 1676-1707. Budapest: Magyar Történelmi Társulat.  

Dr. Márki Sándor (1913). Nagy Péter cár és II. Rákóczi Ferenc szövetsége 1707-ben. Budapest: Magyar Tudományos Akadémia.

Markó Árpád (1935). II. Rákóczi Ferenc háborújának kezdete. (1703. június 16-ától július 15-éig.) Hadtörténelmi Közlemények 1935/3-4. pp. 214-233.

Pach Zsigmond Pál (1951). Függetlenségi küzdelmeink a Habsburgok ellen a XVII. században. A Rákóczi-szabadságharc. Előadás a Pártfőiskolán 1951. március 22-én. Budapest: Szikra.

Perényi József (1956). II. Rákóczi Ferenc és I. Péter diplomáciai kapcsolatainak kezdetei. In Kovács Endre (ed.). Magyar-orosz történelmi kapcsolatok (pp. 52-95). Budapest: „Művelt Nép” Tudományos és Ismeretterjesztő Kiadó.

Péter László (1982). A nemzeti múlt legendái és tilalomfái. In Karátson Endre & Neményi Ninon (eds.). Belső tilalomfák. Tanulmányok a társadalmi öncenzúráról (pp. 147-206). München: Hollandiai Mikes Kelemen Kör.

R. Várkonyi Ágnes (2004). Befejezetlen történelem. In R. Várkonyi Ágnes & Kis Domokos Dániel (eds.). A Rákóczi-szabadságharc (pp. 717-773). Budapest: Osiris Kiadó.

Rákóczi és az oroszok (1945. február 25). Néplap [Debrecen] 1945/44. p. 4.

Rákóczi és Kossuth (1943. április 8). Igaz Szó 1943/20. p. 2.

Rákosi Mátyás (1951). Beszámolója. In A szocializmus építésének útján. A Magyar Dolgozók Pártja II. kongresszusának anyagából (pp. 13-70). Budapest: Szikra.

Szajbély Mihály (2005). A médiatörténet és a sajtótörténet viszonyáról. Médiakutató 2005/1. pp. 71-79.

Szekfű Gyula (1943). Magyar történet. IV. Budapest: Királyi Magyar Egyetemi Nyomda.
Thaly Kálmán (ed.). (1872). II. Rákóczi Ferenc fejedelem emlékiratai a magyar háborúról, 1703-tól végéig (1711). Pest: Ráth Mór.

Wittman Tibor (1951). Történelmünk haladó hagyományai. 1604-1918. Budapest: Közoktatásügyi Kiadóvállalat.

Zsigmond László et al. (1949). Történelem a középiskolák III. osztálya számára. Budapest: Tankönyvkiadó Nemzeti Vállalat.           

II. INTER[KULTURÁLIS]MEDIÁLIS
RANDEVÚK

II.1 Utazás > értelmezés > kultúra > utazás ...

Az „átmenetiség” jelentősége – közelítések egy elmosódott fogalomhoz [1]

SZIJÁRTÓ ZSOLT

A különböző történelmi korszakokat, korszakhatárokat, a két korszakot összekötő/elválasztó köztes állapotokat értelmezve gyakran feltűnik az „átmenetiség” fogalma, illetőleg furcsa tudományos intézményesülése, az un.„tranzitológia” Ez a fogalom – amely első közelítésben két állapotot feltételez, s egy közöttük fennálló, jellegzetes helyzetet próbál megragadni – sok tekintetben hasonlít a kortárs társadalom- és kultúrakutatás más, a későmodern társadalmak jellegzetes kulturális helyzeteit értelmező koncepcióihoz. Így a „hibriditás”, a „kreolizáció”, vagy a „diaszpóra” elképzelésrendszereihez kapcsolódóan egy olyan elméleti keretet kínál, amely a lehatárolt, rögzített társadalomtörténeti állapotok helyett mozgásban levő kultúrákat, kulturális helyzeteket mutat be, s a kulturális keveredésekre, átalakulásokra helyezi a hangsúlyt.[2]

Egyszerre idézi fel a térbeliség koordinátarendszerét, hiszen az egyik leggyakrabban használt mozgást jelentő ige segítségével egy állapot-változtatást ír le, de ugyanakkor egy, az időbeliség dimenziója mentén kikristályosodó fogalom-családhoz („időleges”, tranzitorikus”, „temporális”) is kapcsolódik, amely valamifajta rövid ideig tartó, ideiglenes kulturális/társadalmi állapotra reflektál.

Több, egymástól meglehetősen távoli tudományterületen felbukkan ez a fogalom – egyszerre van jelen a társadalomelmélet absztrakt, sokszor inkább intuitíve megragadott, semmint empirikusan alátámasztott szövegeiben (példaként Walter Benjamin, Franz Rosenzweig vagy Gershom Sholem történelemfilozófiai írásait lehet megnevezni), illetőleg az empirikus társadalom-kutatás sokkal aprólékosabb, sokszor kvantitatív vizsgálatokon nyugvó felméréseiben.

Az „átmenetiségről” való gondolkodás azért is érdekes, mert egyszerre inspirál művészeti aktivitásokat, társadalom-filozófiai traktásokat, survey-típusú, nagy, összehasonlító jellegű empirikus kutatásokat. Ez a számos szabad intellektuális vegyértéket felmutató koncepció ellentétben áll más társadalomtudományos fogalmakkal, amelyek nem mozgatták meg különösebben sem a filozófiai, sem a művészeti képzelőerőt.

*

Némileg közelítve az átmenetiségről való gondolkodás alapszerkezetéhez, jól kitapintható a fogalom-használat három szintje – még akkor is, ha ezek sokszor szétválaszthatatlanul összekapcsolódnak egymással. Így a nyugati típusú társadalomfejlődés egészét értékelő társadalomfilozófiai megközelítésekben gyakran kerül elő az átmenetiség (mint a modernség végének, a posztmodern/későmodern társadalmak létrejöttének) problémája. Elég utalni Francis Fukuyama-ra (Fukuyama 1992), aki számára – miután a modernitás végát egyúttal a történelem végeként értelmezi –, az „átmenet” egyfajta végállapot, a világ ahistorikus homogenizálódását jelöli. Egy másik jellegzetes megközelítést képvisel Samuel Huntington (Huntington 1998), aki a modernség végét összekapcsolja az antimodern, fundamentalista mozgalmak reneszánszával, – ebben az esetben az „átmenet” visszanyúlást jelent más (gyakran a premodern múltban gyökerező) kulturális rendszerekhez. Vagy említhetjük az antropológus Shmuel N. Eisenstadt nevével jellemezhető „multiple modernities” megközelítést, mely szerint „a jelenlegi világ, vagyis a modernitás történetét úgy érthetjük meg a legjobban, ha változó és egymással is vitatkozó vagy konfliktusban álló modernitások folyamatos fejlődésének, formálódásának, megalapozásának és újraalapozásának történeteként fogjuk fel” (Niedermüller – Horváth – Oblath – Zombory 2008, 183) – azaz itt maga az átmenet válik „normál állapottá.

Egy teljesen másfajta, sokkal empíria-közelibb nézőpont jellemzi azokat az antropológiai és főképp politológia irányzatokat, amelyek érdeklődése az egyes, periferikus helyzetben levő társadalmak – különösen a kelet-közép-európai „rendszerváltó” társadalmak – speciális politikai/társadalmi átmeneteire irányul (az itt leggyakrabban használt fogalmak az „átmenet”, „felzárkózás/utolérés”). Érdemes felidézni az antropológus Katherine Verdery elképzelését, miszerint ha a létező szocializmus egyet jelentett a szovjet imperializmussal, a rendszerváltás pedig a neoliberális kapitalizmus modernizációs kísérletével, akkor az átmenet összevethető azokkal a társadalmi-kulturális folyamatokkal, amelyek a gyarmati rendszer összeomlása után a félperiféria országaiban végbementek (Hann 2002).

Főleg a nyolcvanas évek szimbolikus antropológiája mutatott élénkebb érdeklődést az egyes társadalmakon belül „átmenetiként” megragadott, főként státuszváltásokkal (emelkedésekkel/süllyedésekkel összefüggő) jelenségek (átmeneti terek, átmeneti rítusok, a „communitas” állapotai) iránt. Victor Turner sokféleképpen felhasználható elmélete a liminális periódusokról jól példázza azokat a törekvéseket, amelyek a társadalmi struktúra érvényességét hatályon kívül helyező időszakok megközelítésével, értelmezésével foglalkoznak (Turner 1997, 2002).

Az átmenetiség megközelítésének e három lehetséges módja természetesen nehezen választható el egymástól, hiszen sokszor az egyes társadalmon belül található átmeneti terek szolgálnak példaként, szemléltető anyagként az európai  társadalomfejlődés átalakulásának leírásához, míg a társadalomelméleti megállapításokat sok esetben – értelemszerűen – egyes társadalmak jellegzetes, „átmenetiként” jellemzett helyzeteinek, szituációinak értelmezései támasztják alá.

*

Az átmenetiség alakzatainak leírásához jól használható keretet kínál Francois Hartog, neves francia történész  A történetiség rendjei. Prezentizmus és időtapasztalat című, eredetileg 2003-ban megjelent könyve (Hartog 2006). Az amúgy klasszika-filológus Hartog érdeklődésének középpontjában az idők válságát (vagy kevésbé drámaian: változását) megjelenítő átmeneti időszakok állnak. Ezeket olyan, jellegzetes köztes időszakoknak tekinti, ahol a társadalomban megszokott, bevett időbeli rend már nem működik, s a horizonton feltűnik egy másik, új dimenziók mentén szerveződő idő-tapasztalat.

Hartog a klasszikus durkheimiánus tudásszociológai hagyományhoz kapcsolódik akkor, amikor azt állítja, hogy minden kultúrában léteznek olyan konceptuális hálók – ezeket nevezi „idő-rend”-nek –, amelyek definiálják az idő valamifajta egymásutániságát, s egyúttal kényszert is gyakorolnak a társadalom tagjaira[3]. Ezek az időrendek olyan kulturális mintákként képzelhetők el, amelyek meghatározzák valamely közösség mindennapi életének idő-felhasználást, befolyásolják azt, ahogyan egy közösség kezeli a múltját/jövőjét. Ugyanakkor ezek az időrendek teoretikusan is fontos szerepet játszanak: a történelem értelmezését segítő és irányító kulturális kódok formájában létrehozzák a történelemről, a múlt korszakairól, a jelen állapotairól, a jövő lehetséges útjairól rendelkezésre álló képet.

Hartog szerint az időrendek egy adott kultúra összefüggésrendszerén belül nagyon különböző tapasztalat-területeken jelennek meg. Legalapvetőbbnek a kognitív jelentőségüket tartja: egy adott társadalomban érvényes időrend szervezi az észlelést és a tapasztalatot, irányítja a gondolkodást és a cselekvést; rögzíti, hogyan kapcsolódnak egymáshoz a múlt/jelen/jövő kategóriái. Érdemes utalni Norbert Elias időről írott művének egyik fontos állítására, miszerint a múlt/jelen/jövő nem valamifajta mechanikus egymásutániságot jelölő kategóriák, hanem ez a három időkifejezés szimultán van jelen az emberi tapasztalatokban (Elias 1990). Az időrendek fontos metaelméleti szerepet  is betöltenek egy kultúra vonatkozásban, ezekre az időbeli rendekre építik fel magyarázósémáikat a történeti jellegű tudományok, hiszen meghatározott időbeli rendek csak bizonyos típusú történelmek elmesélését teszik lehetővé, másokat pedig kizárnak. Az időrendek ráadásul instrumentális is felhasználhatók, közvetlen politikai szerepre is szert tehetnek – képesek világosan jelezni az idők válságát, s ennek megfelelően állítják be a jövőt fenyegetőnek vagy éppen kívánatosnak, a múltat nosztalgikusnak vagy éppen rémületesnek.

Az átmeneti időszakok – a különböző időbeli rendek válsága, majd újraformálódása – meghatározott történelmi sorsfordulókhoz köthetők. Maga Hartog is számos, az időbeli rendszereket alapjaiban megváltoztató korszakokat vizsgál: a távoli csendes-óceáni szigetek archaikus társadalmának időtapasztalata, az ókori görögök időfelfogása, Szent Ágoston sokat idézett fordulata és a francia forradalom új időszámítása egyaránt elemzése tárgyaként szolgál. Ugyanakkor a könyv megírását mégis a jelent meghatározó idő-állapot (ezt nevezi „prezentizmus”-nak) megragadása inspirálta, ahhoz próbál fogalmi kapaszkodókat, elméleti előzményeket keresgélni. Ezen új időrend kiindulópontjaként két dátum – 1968, valamint 1989 – szolgált, amelyek megszüntették a múlt-jelen-jövő között fennálló folytonosságot, szakadékokat teremtetve létrehoztak egy új időbeli rendszert. Hartog „átmenet-élménye” egyértelműen egy évszámhoz (1989-hez) és egy városhoz (Berlin) kapcsolódik. Amíg 1989 számára elsősorban az időrendek átalakulását jelentette – a forradalom jövőjét hordozó kommunista eszme bukását, illetőleg a különbözőfajta (archaikus és modern elemeket sajátosan ötvöző) fundamentalizmusok megjelenését[4] –., addig Berlin volt Európában talán az a hely, ahol a különböző időbeli rendek egymásmelletisége a mindennapi élet minden pillanatát meghatározó érzéki tapasztalat volt. 

*

Az „átmenet” fogalma egyetlen időbeli rendet állít vizsgálatának középpontjába, mégpedig az idő változásának a pillanatait, amikor először elvész, majd átalakul a jövőhöz/múlthoz/jelenhez fűződő bizonyosság. Miképpen lehet megragadni azt a tapasztalatot, amelyet a résztvevők számára a korábban szilárd időrend megszűnése, egy átmeneti állapot megjelene, s egy bizonytalan jövő anticipálása jelent? Milyen kognitív és szimbolikus eszközök állnak a szereplők, a társadalmi csoportok és a politikai hatalom rendelkezésre ahhoz, hogy reflektáljanak a korszakok változására?

Az idő válságának, a különböző idő-rendek között húzódó szakadék egyik legmélyebb elemzése, az átmeneti állapot fő szerkezeti elemeinek élesszemű bemutatása a neves német politikatörténész, Hannah Arendt nevéhez fűződik. Az eredetileg 1963-ban megjelent A forradalom című könyvében, illetőleg az 1954-ben Múlt és jövő között címmel kiadott politikai esszé-gyűjteményének címadó írásában Arendt három évszámon (1776 – 1789 – 1956) keresztül egy olyan forradalmi hagyományt próbál rekonstruálni, amely számára a „modern kor leglényegibb történetét jelenti”.

Arendt-et pontosan azok a kivételes állapotok érdeklik, amikor a váratlan és drámai események sajátos diszkontinuitásokat hoznak létre az idő addig homogén menetében, e köztes – átmeneti – világokban új és szokatlan időszerkezetek jönnek létre. Arendt több szinten is vizsgálja az „átmenetiség struktúráit”. Így bemutatja, hogy miképpen reagáltak az átmeneti korszakok átélői saját helyzetükre; mennyiben érezték a megfigyelők (vagy a professzionális idő-szakemberek, a történészek), hogy egy átmeneti korszak tanúi/tanúságtevői, s hogyan használták fel ezt az időszakot különböző politikai erők a későbbiek során a maguk hatalmi céljaik alátámasztására.

Az átmeneti időszakokban jelentkező, a mindennapi életben megszokottakhoz képest új tapasztalat-tartalmak leírására Arendt kidolgoz egy sajátos szótárat. Így egyebek mellett rámutat arra, hogy az átmeneti helyzetet, a változást – a történeti időben élő szubjektumok éppúgy, mint a korszakkal foglalkozó elméletírók – a folytonosság megszűnéseként, tehát egyfajta „szakadékként” (a generációs szakadék mintájára elnevezett „gap”-ként) értelmezik. E szerint a jelent egy áthidalhatatlan szakadék választja el a múlttól, nem puszta változás ment végbe, hanem a történelem menete hirtelen újrakezdődik, kibontakozik egy korábban ismeretlen, s elképzelhetetlennek tűnő történet[5].

Egy másik jellegzetes, az átmeneti helyzeteket meghatározó kognitív tapasztalat a történések sűrűségére, az események felgyorsulására vonatkozik. Levi-Strauss elméletét érdemes ezen a ponton felidézni, aki a „hideg vagy mozdulatlan történelemmel szembeállított” „forró történelem” korszakairól beszél, amelyekben a társadalmi rendszer hőfokai közötti jelentős különbségek jönnek létre, s – akár egy gőzgép esetében –, ebből jön létre a változáshoz szükséges energia. Egy másik, ide kapcsolódó fogalom – a „korszak eseménygazdagsága” – jól mutatja, hogy különböző társadalmak, csoportok meglehetősen eltérő módon élik át saját időbeliségüket. Hartog is felemlíti Chateubriand alakját, ennek a tapasztalatnak egy korai, de jellegzetes megszólaltatóját; Emlékiratainak egyik híres mondata – „a történelmet kocsiban kellene írni” – jól szemlélteti a francia forradalomban létrejövő új időszemléletet.

Az átmenetiség sok szállal kapcsolódik az aktivitás/aktivizmus problémájához, hiszen az idők válsága nem csak az idő-tapasztalatot definiálja újra, hanem a valósághoz fűződő viszonyt is; a valóság úgy jelenik meg, mint ami lerombolható és újra felépíthető.  (Az avantgarde művészeti mozgalmak jellegzetes időfelfogása is ehhez a tapasztalathoz kapcsolható.) Az átmenetiség, mint sajátos időbeli rendszer értelmezésekor Arendt éppen ezért szentel különös figyelmet a gondolkodás és a cselekvés viszonyrendszerének. Elemzése szerint a hagyományozódás, a hagyományalkotás problémája különösen élesen jelentkezik a történelemben egyedülálló köztes pillanatokban, amelyek kívül állnak az időn, a múlthoz már nem lehet visszanyúlni, a jövő pedig még nem látszik. Ezt az átmeneti korszakot – a kortársak felismerése szerint is – a „már nem” és a „még nem” létező dolgok határozzák meg.  E köztes helyzetből fakadó bizonytalanság jelentős hatást gyakorol a cselekvésre, mivel az átmeneti időszakokban nem léteznek olyan minták, amelyek a cselekvéseket irányítanák, amelyeket utánozni lehetne. Hartog példája az új időbeli rend legfőbb megtestesítője, Napóleon, aki terveiben és cselekvéseiben mintha önmagát is próbálná megelőzni, ám eközben mégis Plutarkhosz hőseire figyelt, s önmaga köré is felépített egy fiktív genealógiát.

*

Állíthatjuk gondolkodásunk középpontjában a sajátos, az átmenettel összefüggő „időbeli rendeket”. Leírhatjuk a különböző időrendek küzdelmét, akár a magyar történelem különböző korszakaiból kiválasztott jellegzetes példákon keresztül. Ugyanakkor az „átmenet”, az „ideiglenesség”, a „már nem” és a „még nem” közötti állapot, „a köztes helyzetből fakadó bizonytalanság” mintha nem csupán történeti diskurzusok bevett fogalmai volnának, hanem a jelenbeli életünk feltételrendszerét meghatározó időrendnek is leglényegibb magvát jelentenék.

Jegyzetek

«[1] A szöveg első változata Szolnoki József: Homeopatikus valóság. Össznemzeti Rorschach-teszt, avagy privát adalékok Kompország irányváltásainak emlékezetéhez című kiállításának katalógusába készült. (Budapest, Ernst Múzeum, 2011. szeptember 15 - 2011. november 20)

«[2] James Clifford elméletét érdemes itt felidézni, amely szerint az új antropológiát éppen az jellemzi, hogy nem a konkrét lokalitás „gyökereire” (roots) összpontosít, hanem figyelembe veszi a kultúrák által bejárt „utakat” (routes). (Clifford 1997).

«[3] Hartog előtt sokan és sokféleképpen próbálták ezeket a különböző időbeli rendeket megragadni. Történészek, – mint elsősorban az Annales képviselői (Fernand Braudel) – foglalkoztak a történeti idő sokféleségével, a különböző ciklusok magyarázatával. Az antropológián belül elsősorban Levi Strausst kell megemlíteni, akinek híres és sokat hivatkozott dichotómiái a „forró és a hideg társadalmak”-ról, vagy a „mozdulatlan és a felhalmozó történelem”-ről éppen az időhöz fűződő viszony ideáltipikus lehetőségeit próbálta számba venni.

«[4] Az idő jelenbeli válságát Hartog szerint két nagy, a múlttal sajátos viszonyt létrehozó intellektuális trend is jól mutatja. Egyrészt jól érzékelhető a „visszatérések” egyre gyorsuló ritmusa: vissza Kanthoz, vissza Marxhoz, Freudhoz, így szólnak a könyvcímek, azt a tapasztalatot tükrözve, miszerint valamilyen elméleti tradícióhoz vissza kell nyúlni a jelenből, hogy kapaszkodókra tegyünk szert. A másik nagy trend a különböző emlékezések nagy divatja, az olyan fogalmak szédítő karrierje, mint az „emlékezet-helyek”, vagy a „kulturális örökség”, az emlékművek körül fellángoló sokszor heves diskurzusok, vagy éppen a múlt különböző korszakaira irányuló, néha nehezen értelmezhető nosztalgikus érzések.

«[5] Ugyanakkor ez a radikalizmus, a múlttal való végleges szakítás csak az események során születik meg, hiszen például a forradalmak is eleinte helyreállításként, rekonstrukcióként kezdődtek, így tekintettek önmagukra. Ez a kettősség jelen van az események szereplőinek beállítódásaiban – akiket az a hit mozgatta, hogy vissza kell állítani a dolgok rendjét, vissza kell térni a régi időkhöz, s csak fokozatosan ismerték fel a restauráció lehetetlenségét, s ragadta el őket – egy olyan ponthoz érkezve, ahonnan már nem volt visszatérés – az újdonság óriási pátosza.

Irodalomjegyzék

Clifford, James (1997). Routes. Travel and Translation in the Late Twentieth Century. Cambridge: Harvard University Press.

Elias, Norbert (1990). Az időről. In Gellériné: Lázár Márta (ed.) Időben élni (pp. 15-47). Budapest: Akadémiai.

Fukuyama, Francis (1992). A történelem vége és az utolsó ember. Budapest: Európa.

Hann, Christopher (ed.) (2002.) Postsozialismus. Transformationsprozesse in Europa und Asien aus ethnologischer Perspektive. Frankfurt - New York: Campus.

Hartog, Francois (2006). A történetiség rendjei. Prezentizmus és időtapasztalat Budapest: LHarmattan Kiadó.

Huntington, Samuel P. (1998). A civilizációk összecsapása és a világrend átalakulása. Budapest: Európa.

Niedermüller Péter – Horváth Kata – Oblath Márton– Zombory Máté (eds.) (2008). Sokféle modernitás. A modernizáció stratégiái és modelljei a globális világban. Budapest: L’Harmattan Kiadó.

Turner, Victor (1997). Átmenetek, határok és szegénység: a communitas vallási szimbólumai. In Bohannan, Paul et al.(eds.). Mérföldkövek a kulturális antropológiában (pp. 675-711.). Budapest: Panem.

Turner, Victor (2002). A rituális folyamat: struktúra és antistruktúra. Budapest: Osiris.

Az értelem mint a kultúra médiuma: a kultúra értelme.

(Az ’értelem’ és a ’kultúra’ rendszerelméleti fogalmairól)

TÓTH BENEDEK

„– Hát ha haza akarunk találni és képtelenek vagyunk… úgy gondoltam, hogyha ide akarunk visszatalálni, akkor ezt se találnánk meg többet; na és az direkt Jó Dolog lenne, ha nem látnánk ezt az árkot többet, mert akkor esetleg olyasmit találunk, amit nem keresünk, és akkor az a valami, amit keresünk, de nem találunk, talán az a valami lenne, amit nem keresünk, de találunk.
– Ennek nem sok értelmét látom – véli Nyuszi.
– Mert nincs is – mondta Micimackó alázatosan. – De mikor elkezdtem mondani, még volt értelme. Valami elromlott közben.” (Milne 1996, 96-97)

1. Bevezető megjegyzések

Niklas Luhmann munkáit rendszerelméletnek szokás nevezni, jóllehet maga Luhmann azt mondja, ez a megnevezés mindössze „cégnév” az ő vállalkozásán, semmi több (Luhmann 2009 [1984], 7-15). Mindez a puszta terminológiai felszínnél jóval mélyebbre hatoló kérdés. A „cégnév” vezeti ugyanis gyakran félre az elméletet magát katalogizáló és kategorizáló kánonképző mozgásokat. Felületes értelmezők éppen a rendszerelmélet terminusba kapaszkodva deklarálják Luhmann munkáját valamifajta reciklált strukturalizmusnak, merev rendszer-kategóriák útvesztőjének. A kicsit is elmélyült értelmező számára hamar nyilvánvalóvá válik, hogy a rendszerek Luhmann számára nem bármilyen értelemben rajtuk kívüli princípiumok, elvek, instanciák stb. által meghatározott és fenntartott struktúrák, hanem mindössze pillanatnyi léttel bíró értelmi műveletek. Határvonások az értelemben aközött, ami megragadható (ez van „belül”) és aközött, ami aktuálisan nem az (ez van „kívül”). Ha ezek a határvonások, ezek a pillanatnyi léttel rendelkező műveletek bizonyos valószínűséggel állandóvá válnak, folyamatosan, pillanatról pillanatra megtörténnek, akkor kínálkozik esély arra, hogy egy további (önreferenciális) művelet a határvonásnak ezt a folyamatosan zajló műveletsorát elkezdje rendszerképződésként felismerni. A „rendszerelmélet” tehát legelsősorban nem is a rendszerekről, hanem az értelemben végzett műveletekről, formaképződésekről, azaz értelem-beli differenciákról szól (Brunczel 2010, 17-20; 38-41). Szövegem első részében az értelemnek ezt a viszonyként tételezett felfogását szeretném bemutatni.

A második részben a kultúráról lesz szó. A kultúráról – szó szerint – az előbb vázolt értelemben. Luhmann elmélete ugyanis alapvetően kultúraelmélet is, amennyiben maga a szocialitás, illetve az úgynevezett társadalmi valóság konstrukciójának folyamatait igyekszik megérteni. Azokat a folyamatokat, melyek segítségével lehetővé válik a jelentésképzés, -közlés és –archiválás, vagyis azokat a folyamatokat, amelyekre összefoglalóan kultúraként szoktunk hivatkozni. Amellett szeretnék érvelni a tanulmány második részében, hogy bár Luhmann elméleti terminusként elutasítja a kultúrát, elmélete mégis alapvetően kultúraelmélet (is).

Itt most nincs rá mód hosszabban kitérnem, de meglátásom szerint ez a (látszólagos) paradoxon azért különösen gyümölcsöző, mert a kultúrának egy új fogalmához, egy új nagyobb metaforájához vezethet el minket. Óvatosan kockáztatom meg a kijelentést – mondjuk így: erősen hipotetikus jelleggel – talán el is érkezett egy új kultúra-metafora ideje. Egy új kultúra, a digitális alapú médiakultúra ideje mindenképpen; legyen itt most elég hétköznapi tapasztalataink, életvilágaink radikális átalakulására (mediatizációjára) utalnom. A tér és az idő, a Másik, önmagunk és a világ radikálisan átalakuló szerkezetű tapasztalataira, melyeket például Facebook-adatlapjaink és üzenőfalaink, Skype-beszélgetéseink, Filter Bubble-jeink (vö. Parizer 2011) képeznek le.

A kötet céljához (és az ünnepelthez) méltóan ünneplőnek és nem ünneprontónak szánom a kijelentést, mely szerint valószínűleg lejárt az antropológia eddigi nagy metaforáinak ideje. Én a magam részéről – továbbra is maradva az erőteljesen hipotetikus hangoltságban – négy ilyet ismerek: az evolúcióét, (melyet az unilineáris evolúciós iskola vezetett be, és nagyon sokan használnak azóta) a történelemét (melyet a történeti partikularizmus vezetett be, és nagyon sokan használnak azóta), a rendszerét (melyet ebben az értelmében leginkább Radcliffe-Brownhoz érdemes kötnünk, és amely – hangsúlyozzuk – nem azonos a luhmanni rendszer-fogalommal) és a szövegét (melyet ebben a formájában leginkább Clifford Geertzhez  és követőihez érdemeskötni). Igen, valószínűleg a geertzi szöveg, terep, sűrű leírás (és olvasás)-terminusok sem működnek a digitális médiakultúra terepén, pontosabban szólva: médiumában. Talán nincs is terep többé, csak médium.

Jelen szöveg tétje ennyi lenne: megkérdezni, vajon segít-e Luhmann újra megfigyelnünk (és meglátnunk) a kultúrát, segít-e, hogy új metaforát (terminust) találjunk, új időknek új dalait írjuk.

2. Az értelemről

Az eddigiek alapján összefoglalóan az alábbi kijelentést tehetjük: az autopoiétikus (Brunczel 2010, 46-49) módon szerveződő, megfigyelésre képes rendszerek kizárólag az önreferencialitás műveleti mozzanatát is tartalmazó módon képesek megfigyelni a világot (és benne önmagukat), és ezen megfigyelő műveleteiket kizárólag az értelem médiumában képesek végezni. Vagyis a tudat és a szocialitás luhmanni rendszerei úgynevezett értelemtermelő- és feldolgozó rendszerek.[1]

A világ mint végtelenül komplex[2] (és végső soron éppen ezért mint olyan, megfigyelhetetlen) környezet az értelem-feldolgozó rendszerek számára kizárólag az értelem médiumában, az abban képződő formákban férhető hozzá. A rendszerek valójában az értelemben jönnek létre, ez az a médium, mely az önreferencia és a kifelé irányuló referencia elkülönítését, ezáltal a rendszer/környezet megkülönböztetés műveletének elvégzését és ennek időbeli kontinuitását lehetővé teszi:

„Azok a rendszerek, melyek az értelem médiumában végzik műveleteiket, meg tudják (pontosabban, meg kell nekik tudni) különböztetni az önreferenciát és a kifelé irányuló referenciát, és  mindezt olyan módon, hogy az önreferencia aktualizálásakor a kifelé irányuló referencia, a kifelé irányuló referencia aktualizálásakor pedig az önreferencia mindig mint a megkülönböztetés mindenkori másik oldala jelenik meg. Az értelem médiumában végzett formaképzéseknek ezért mindig szükségszerűen rendszer-relatív módon kell bekövetkezniük, függetlenül attól hogy a hangsúlyt az önreferenciára vagy a kifelé irányuló referenciára helyezzük. Kizárólag ez a megkülönböztetés tesz lehetővé olyan folyamatokat, melyeket szokásosan tanulásként, rendszerfejlődésként, vagy a komplexitás evolúciós felépítéseként jelölünk meg. […] A világ maga mint az értelemformák mindig bevezetett másik oldala megfigyelhetetlen marad. Értelme csak az értelmi műveletek formahasználatának önreflexiójában szimbolizálható (Luhmann 1997,51; 54)”

A világ komplexitása tehát önmagában meghatározatlan, benne rendet kizárólag az értelemhatárok képeznek, melyeket az egyes rendszerek megkülönböztetések révén vezetnek be. Ebben a tekintetben a rendszert és a környezetet a rendszerműveletek szempontjából eltérő komplexitású lehetőségterületekként választhatjuk el egymástól (Luhmann 1987, 44-46). A rendszerek ilyen módon felfogott rendszer/környezet megkülönböztetése (gondoljuk végig az iménti idézetet) maga is értelemteli. Az értelemkontextus úgy tud létrejönni, hogy túlnyúlik a rendszer határain: a rendszer értelemtelien tudja megfigyelni környezetét, értelmezni tudja, mint az önreferencia/kifelé irányuló referencia nem-önreferenciális oldalát (Luhmann 2008, 26). Az értelem formái  – jegyezzünk meg róluk egyelőre ennyit – azzal jellemezhetőek, hogy önmagukat (mint aktuálist) és valami mást (mint potenciálist) egyszerre képesek jelenteni (Luhmann 1997, 48).

A világot ezek szerint meg lehet figyelni az értelem médiumában, de – ha belátjuk az eddigieket – nem indulhatunk ki belőle mint előzetesen adottból, mint olyanból, amely dolgokból, szubsztanciákból áll, és nem indulhatunk ki egy ezek összességeként elgondolt világfogalomból sem. A világ az értelem rendszerei számára nem más, mint információ-potenciál, melyből a megfigyelés során rekurzív módon értelem-teli identitások (objektumok, szimbólumok, jelek, stb.) képezhetőek (Luhmann 1997, 46-47). Az információ és az értelem összefüggéseire később még bőven kitérünk; amit itt hangsúlyozni szeretnék, az információfogalom megfigyelő / leíró rendszerhez való szoros kapcsolása. Luhmann egy alapvetően deontologizált információfogalmat mutat be, mely szerint értelmezhető információ kizárólag a megfigyelő rendszerben, a megfigyelés műveletében tud létrejönni.

2.1. Az értelem helye(i)

Ha azt a kérdést szeretnénk most már feltenni, hogy „Mi az értelem?” nagyon nehéz helyzetbe kerülünk, ha nem akarjuk elhagyni a luhmanni elméleti kontextust és terminológiát. Ezek a kérdések ugyanis olyan ontológiai irányból kérdeznek rá az értelemre, melyből az ebben az elméleti keretben nem figyelhető meg, mint olyan:

„az értelem, miként a világ, megfigyelhetetlen az értelemrendszerek számára. Az értelem ugyanis csak akkor lenne megfigyelhető, ha lenne egy értelmen kívüli megfigyelési pozíció, melyben alkalmazható lenne az értelmes/értelmetlen megkülönböztetés. Ilyen megfigyelési pozíció azonban az értelemrendszerek számára, éppen mert értelemrendszerek, nincs (Karácsony 2003).”

Nem tudunk nem értelem-rendszerek lenni; én, aki ezt a szöveget most írom, az értelem médiumában végzek műveleteket, és nem tudok kilépni belőle. Az értelmes/értelmetlen megkülönböztetést csak mint eleve értelmest vagyok képes elgondolni. Fogalmazzuk hát újra a kérdést: Hogyan működik az értelem?

Válaszként adható okfejtésünket azzal érdemes kezdeni, hogy megvizsgáljuk: hol, milyen hordozóhoz köthetően működik az értelem. Luhmann a tudat és a kommunikáció (szocialitás) rendszereit egyaránt megjelöli a az értelem „hordozójaként”. Ha szem előtt tartjuk, hogy ezek a rendszerfajták egyenrangúként (és természetesen, mint minden autopoietikus rendszer, műveletileg zártként) vannak elgondolva, eleve kizárhatjuk a tudatot az értelem kizárólagos helyeként, mert ha ezt jelöljük meg, ezzel értelemrendszerként a tudat primátusát definiálnánk a kommunikációs rendszerhez képest. Ha meg is tudnánk magyarázni a tudat (individuum, szubjektum) értelmét, nem tudnánk választ adni arra a kérdésre, hogy mi és hogyan történik a szubjektumok között (ismételjük, azzal a kiindulóponttal, hogy egyenrangú rendszerként tételezzük a tudatot és a kommunikációt, vagyis egyik sem vezethető le a másikból). Luhmann többek között éppen ezért több szövegében is hosszan érvel az értelem-fogalom mindenféle szubjektum-vonatkozástól való megszabadítása mellett (Lásd: Luhmann 1987, Luhmann 1997, Luhmann 2008). Az értelem fogalmát elveti abban az értelemben, mely szerint az bármifajta szubjektív szándékkal lenne azonosítható, mint „egy élmény intencionális szándékának tudatos véghezvitele” (Luhmann 1987,18), mert szerinte ez a megközelítés kiemeli az Én-t a létből, és magát a szubjektum értelmét megoldatlanul hagyja; amennyiben a szubjektum fogalmának tételezése már előfeltételezi az értelmet.

Nincsen tehát semmiféle ontológiai instancia, mely az értelmet hordozza. Ezen a ponton minden további elemzés szükséges előfeltételeként le kell szögeznünk, hogy az értelmet mindenféle hordozótól függetlenül kell meghatároznunk (Luhmann 2006). Az értelem nem a szellem megjelenése a világban (Hegel) sem fordítva (Husserl) (Luhmann 2008,15): Luhmann az értelmet nem mint szubsztanciát, és nem is mint fenomént írja le, hanem mint viszonyt, kontextust:

„értelemteremtő rendszeren nem valamilyen energiaforrást, nem valamilyen energiaforrást, nem egy okot, nem az értelemszerű átélés organikus-pszichikai szubsztrátumát értjük – nem is beszélve a konkrét egyes emberről – hanem egy értelmi összefüggést mint olyat (Luhmann 1987,19).”

Az értelem nem tudattartalom, hanem szelekciós szabály, vagyis megkülönböztetés, valójában nem más, mint egy alapvető médium/forma-differencia (Luhmann 2006, 217), mégpedig a lehetséges/valós, vagy potenciális/aktuális formájában. Az aktuális/potenciális megkülönböztetésében az értelemátélésnek az a tulajdonsága mutatkozik meg, hogy az mindig valami másra vonatkoztatva találja magát, mely nem a tartalma (vagyis mindig túlmutat „önmagán” – az alábbiakban erre még bőven visszatérünk). Az értelem médiuma más lehetőségekre való utalások horizontjaként jelenik meg, melyben a formák aktualizálnak bizonyos tartalmakat. A lehetséges és a valóságos így nem elkülönült szférákként jelennek meg: a lehetségesben (mint médiumban) mindig aktualizálható a valós (Luhmann 2006, 218). Az értelem a környezet (világ) komplexitásának redukálását végzi (mindig több átélési lehetőség van, mint amennyi ezek közül aktualizálható) olyan módon, hogy potencialitásként meg is őrzi a komplexitást; az értelem tehát a rendszer és a világ közt szelektív viszonyt épít fel:

„Az értelem mint az élményfeldolgozás premisszája úgy működik, hogy lehetővé teszi a tudatállapotok kiválasztását anélkül, hogy megsemmisítené a mindenkor ki nem választottat, hanem a világ formájában megőrzi és hozzáférhetővé teszi (Luhmann 1987, 23).”

Kérdésünkre, mely az értelem helyét firtatta, azt a választ adhatjuk, hogy az értelem a rendszer és a világ között van, pontosabban: az értelem a rendszer és a világ viszonyában van, még pontosabban: az értelem maga a rendszer és a világ viszonyának (lehetséges) formáinak összessége. Az értelem mindig egymástól elhatárolható összefüggésekben (formákban) jelenik meg, de mindig túl is mutat ezeken az összefüggéseken, mert elképzelhetővé tesz más összefüggéseket is. Az értelem és a rendszerek viszonya konstitutív: a formákban (rendszerek formáiban) megjelenő szelektív módon összesűrített rend viszonya ez más lehetőségek nyitottságához. A környezet (a világ) mint lehetséges értelem-horizont komplex, mert mindig több átélési lehetőség van, mint amennyi aktualizálható. Emellett kontingens is, mert az aktuális átélés határán jelzett további átélés-lehetőségek csak lehetőségek, melyek másként is alakulhatnak (Luhmann 1987, 20-21 ill. Luhmann 2006, 223-224). Az értelem szelekcióinak úgy kell végbemenniük, hogy a kontingencia lehetőségének fenntartásával redukálják a komplexitást úgy, hogy magában az értelem formahasználatában (akár a gondolkodásban, akár a kommunikációban) kell megőrződnie a további lehetőségek komplexitásának. Az értelem működésére mindezek miatt a szelekció kényszere jellemző: redukálni kell a komplexitást a belső, és fenntartani a külső oldalon.[3] A rendszerek valójában az értelem formáiként jönnek létre az értelem médiumaként tételezett potencialitáshorizont szelektív redukciója által. A rendszer az, ami aktuális, a világ pedig az, ami potenciális. A rendszerhatárok pillanatról pillanatra meghúzott értelemhatárok, melyek változhatnak is. Mindezek fényében gondoljuk újra a következő, már idézett kijelentést:

„A rendszert és a környezetet eltérő komplexitású lehetőségterületekként választjuk el egymástól (Luhmann 1987, 45)”

Eddigi gondolatmenetünk alapján a következő kérdés, mely még közelebb vezet bennünket eredeti problémánkhoz („Hogyan működik az értelem?”) így hangzik: „Hogyan érthető meg az értelem médiumként és formahasználatként?”

2.2. Az értelem mint médium és forma

A forma fogalmát úgy határozhatjuk meg, mint megkülönböztetésnek és megjelölésnek mindig valamely médiumhoz kötődő, abban megvalósuló egységét. A forma a médium potencialitásként adott mediális szubsztrátumában (komplex módon adott, lazán kapcsolódó, de szoros kapcsolódásra is képes elemeinek összességében) (Luhmann 2006, 214-217) végzett megkülönböztetés, a médium anyagának aktualizálása (például a mondatok a nyelv médiumában aktualizált formák). A forma tehát megkülönbözteti a médium bizonyos területét, és meg is jelöli azt, mint további műveletek számára rendelkezésre álló jelölt (belső) oldalt, melyet újabb formák képződésének tereként kínál fel, pontosabban melyben lehetőséget kínál a megkülönböztetés újbóli elvégzésére. A forma jelölt oldalán történő újbóli műveletvégzést nevezzük a megkülönböztetés újrabeléptetésének, vagyis re-entrynek (Brunczel 2010, 28-46).

Az értelem médiumáról eddig elmondottak a mediális szubsztrátum fogalmának bevezetése miatt szűkítésre szorulnak. Az értelemképződés potencialitása ugyanis nyilvánvalóan nem vonatkozhat mindenre, az értelem horizontja nem lehet végtelen, a világ nem lehet „bármilyen”. A lehetőségek végtelenségét, a mindenre mutatást az értelmet jellemző represszió (Luhmann 2008, 25) szűkíti, mely a fentebb már említett szelekciós kényszer mediális szubsztrátumát, vagyis – tulajdonképpen – az értelemaktualizálás határait vonja meg. Az értelem médiumát jellemző repressziós folyamatok (ezek valójában az értelem elsődleges megkülönböztető műveletei) modalizálják a világot, amennyiben a lehetséges/lehetetlen formájában teszik hozzáférhetővé. A világ valósága a represszió következtében úgy jelenik meg, amit a rendszer nem tud ignorálni vagy megváltoztatni, mert bizonyos rendszerműveletek lehetetlenként tételeződnek a rendszer számára. A represszió a lehetséges/lehetetlen megkülönböztetés lehetségesként megjelölt jelölt tereként teszi hozzáférhetővé a világot további műveletek számára. A „valós” a lehetségesben mint jelölt térben alkalmazott újabb  - re-entry -  műveletek (melyek az aktuálist és a potenciálist különítik el) eredményeként áll elő, és mindazt magába foglalja, ami magát mindenkor aktuálisként prezentálja, beleértve számos rámutatást másokra, beleértve a világra mint aktualizált, minden aktuális adottságot tartalmazó horizontra való utalást is (Luhmann 2008, 15-16).

A represszió alapvető művelete, a lehetséges/lehetetlen elkülönítés a lehetetlent valójában a negáció lehetetlenségeként különbözteti meg: ez lesz az értelem elsődleges formájának külső, jelöletlen oldala. Ami lehetséges, az tagadható, és csak ami tagadható, az lehetséges. A tagadhatóságnak/tagadásnak ezért döntő szerepe van az értelem artikulációjában. Végső soron maga az értelem nem tagadható (Luhmann 2006, 220), mert a tagadást is tartalmazza (az értelmes/értelmetlen megkülönböztetés így az értelmen belül van) valójában az értelem tagadása az értelem jelöletlen tere, és mint ilyen, nem mondható ki. A repressziót, a lehetséges szelekciók elsődleges szűkítését és behatárolását így a tagadhatóság jelenti. Ami értelemteli, az pedig a lehetséges formákban adott, mint például előbbi/utóbbi, kauzális stb., melyekre később visszatérünk.

A tagadást a reflexivitás és az általánosítás kombinációjaként írhatjuk le, mely az értelemszerű élményfeldolgozás alapművelete:

„ [az értelemszerű élményfeldolgozás]  úgy valósítja meg egyszerre a komplexitás redukcióját és fönntartását, hogy más lehetőségekre való utalásokkal, reflexív és általánosító tagadási lehetőségekkel szövi át a közvetlenül adott, evidens átélést (Luhmann 1987, 24).”

A reflexivitás a megfigyelő, műveletvégző rendszert „viszi bele” a műveletbe, pontosabban garantálja a műveletvégzés önreferenciális mozzanatát, az általánosítás pedig az értelem formáinak generalizációját (és egyúttal lokalizálja a kifelé irányuló referenciát). A tagadás továbbá olyan művelet, mely magát ideiglenesként statuálja: a tagadás tagadásának lehetősége mindig adott.
A komplexitásredukció (a konkrét formaképzés) elsődleges eszköze az idő, mely a formaképzések kontinuitásának keretét (és egyáltalán: tételezhetőségét) teremti meg, elrendezve őket az előbbi-utóbbi rendjében. Jegyezzük itt meg: maguk a műveletvégzések pillanatnyiak, megtörténnek és azonnal el is tűnnek. Minden megfigyelés és minden rendszer csak addig áll fenn, amíg a műveletek folyamatosan reprodukálódnak. A stabilitást csak a rekurzivitás (és az önreferencia) tudja megteremteni. Az értelemrendszerek temporalizált komplexitással jellemezhetőek; a felismert, formává tett időbeliség segít ezt redukálni, megteremtve ezáltal az értelemrendszerek stabilitásának lehetőségét (Luhmann 2008, 13).

„Az értelem kommunikatív teremtésének esetében ez a rekurzivitás mindenek előtt a nyelv szavai által valósul meg, melyek az aktuális jelenben röviden és csak annyiban vannak elrendezve, hogy ami bennük (általuk) megtörténik, egyidejűleg történik meg. Ez tulajdonképpen még nem idő. Idővé válik azonban, amennyiben egy „előbbi” és „utóbbi”, egy múlt és egy jövő elkülönítéseként lesz felfogva. Innentől kezdve az értelem az időben jelenik meg, és időbeli megkülönböztetésekre kapcsolható át. Ez azt jelenti, hogy időt használunk a komplexitás redukciójában, ugyanis a múltat mint már nem aktuálist és a jövőbelit mint még nem aktuálist kezeljük. Amikor (és csak akkor) ezt a megkülönböztetést használjuk, vagyunk képesek a múlt vonatkozásában redundanciákat és a jövő vonatkozásában változatosságot teremteni, és teremteni azt jelenti: a jelenben jelenlevővé tenni (Luhmann 1997, 52-53).”

Az idő mellett az értelem két másik dimenzióban is megteremtődik (lehetővé tesz tagadásokat): a tárgyi és a szociális dimenziókban (Luhmann 2006, 225; Karácsony 2003; Luhmann 1987,31-32).

Az értelem szociális dimenziója én és mások (Luhmann szóhasználatával ego és alter) egymásra irányuló tapasztalását foglalja magába, a különböző világfelfogások egymásra vonatkoztatását a kommunikációkban elérhető konszenzusok/disszenzusok formájában. A szocialitás dimenziója az értelem különböző formáit hozza játékba, teszi elérhetővé egymás számára kommunikációs folyamatokban. Az értelemnek ez az aspektusa közel áll (bár nem azonos) Husserl és Schütz interszubjektivitás-fogalmához, amennyiben ebben a dimenzióban jönnek létre a kollektív és kommunikálható értelem-formák (Schütznél: tipizációk). A szociális dimnezióban tehát idegen elvárások elvárására van lehetőség, ahogy Luhmann fogalmaz, „tulajdonításokra való felhatalmazásra” (Luhmann 1987, 40), melyek értelemtípusok és szabályok rendjébe illeszkednek. Az értelem ebben a dimenzióban egyfajta normatív és technikai aspektust képes megteremteni annak érdekében, hogy kommunikációs folyamatok tudjanak lezajlani a műveletileg egymás számára hozzáférhetetlen tudat-rendszerek között.

A tárgyi dimenzió a világot a dologszerűség sémájára redukálja; a kommunikációnak azt az aspektusát emeli ki, hogy mindig valamiről szól, valamit megjelöl a világban, és éppen ezáltal aktualizálja azt (más dolgokat pedig potencialitásként különböztet meg ettől). A tárgyi dimenzió szorosan összefügg a másik kettővel, amennyiben a tárgyi tagadások szociális és/vagy időbeli nem-tagadásokra támaszkodva válnak csak lehetővé (Luhmann 1987, 32) (például a „Boszorkányok nem léteznek” kijelentésnek támaszkodnia kell a boszorkány szociális dimenzióban fellelhető fogalmára, vagyis egy olyan formára, ami ott lehetségesként, aktualizálhatóként van adva).

A tagadásban foglalt reflexiónak és általánosításnak, valamint az értelemdimenzióknak (különösen az időnek) köszönhetően olyan értelem-kontextus képezhető meg, amely kontinuitással rendelkezik, és amelyben műveletként alkalmazható az elvárás/csalódás sémája, vagyis lehetségessé válik annak a megállapítása is, hogy valami hiányzik: át tudjuk élni (és el is tudjuk mondani) hogy elvárásaink alapján valaminek ott kéne lennie. Az értelemtelien működő rendszerek képesek a kontinuitáshoz kauzalitást rendelni, és az elvárások kauzalitássá rendezett sorát az értelem-horizont önmagán túlmutató természetének megfelelően a környezetre is átvinni; vagyis az értelemrendszerek képesek a környezethez kauzalitást rendelni.

Az értelemdimenziók összjátékaként jön létre az információ formája (fogalma) az értelem használatában. Az értelem funkcióját fentebb úgy jelöltük meg, mint a rendszer és a világ szelektív viszonyát. Az értelem, mint láttuk, nem tudattartalom, hanem valójában szelekciós szabályrendszer. A tartalmak mind a tudat, mind a kommunikáció rendszerei esetében információként lépnek be az átélésbe (illetve kommunikációba). Az információ valójában maga is formahasználat, művelet, azaz megkülönböztetés: tudatos, azaz értelem-vezérelt szelekció, és mint ilyen, mindig viszonylagos (Luhmann 1987, 26). Ennek következménye a kommunikációs rendszerekre nézve, hogy a kommunikációt magát semmiképpen nem írhatjuk le információ- (vagy értelem-) átvitelként, hanem kizárólag az értelem szociális dimenziójának köszönhetően közösen alapul vett értelem-struktúrán alapuló közös értelemaktualizálásként. A tudat-rendszerek vonatkozásában pedig a tapasztalat fogalmát kell következményként megjelölnünk: ez nem más, mint meglepő információ, az elvárt dolog informatív modifikációja, mely átírja az élményfeldolgozás értelemszerű premisszáit. A tapasztalat az értelemszerűen konstituált valóság folyamatos rekonstrukciója (Luhmann 1987, 27).[4] 

Az információ tehát szelekció, valaminek a kiválasztása (és megjelölése) (Luhmann 2006, 224). Az értelem struktúrái, vagyis alkalmazott formái jelölik azokat az előfeltételeket, melyek szerint bármi információs értéket nyerhet, azaz információként lehet megragadva és feldolgozva. Az események tehát nem eleve információk, hanem pusztán azzá válhatnak az értelem médiumában. Olyan formák, melyhez nem csak az tartozik, ami „van” (ami meg van jelölve, az aktuális), hanem az is, ami lehetne (a potenciális). Információt csak a rendszer számára értelmezhető (értelem-kontextusába illeszkedő) szelekció tud megjelölni: csak az tud újdonságként megjelenni a rendszerben, ami előtte lehetségesként már adott volt számára (Luhmann 2008, 38). Az információ tehát „egy aktuálisan megtapasztalt szelekció, mely megváltoztat egy rendszerállapotot, differencia, mely differenciát képez” – idézi Gregory Bateson meghatározását Luhmann (Luhmann 2008, 16). Az információ újdonsága és kapcsolódási képessége abban áll, hogy adott értelem-művelet során szűkíti azt a választhatósági (potencialitás) tartományt, amelyben később még történhet valami. Más szavakkal, az információ újra megjeleníti a formát a formában, új jelölt/jelöletlen-oldalt különít el, új potencialitást aktualizál, és ezáltal csökkenti a komplexitást (más szóval itt: az entrópiát):

„Amennyiben elfogadjuk ezt az elméleti diszpozíciót, nem indulhatunk ki egy már rendelkezésre álló világból, mely dolgokból, szubsztanciákból, ideákból áll, és a világfogalmat ezek összességével sem jelölhetjük meg. Az értelemrendszerek számára a világ nem óriás mechanizmus, mely állapotokból állapotokat gyárt és ezáltal magukat a rendszereket is determinálja, hanem a világ sokkal inkább meglepetések mérhetetlen potenciálja, virtuális információ, amely rendszereket igényel, hogy információ teremtsen, vagy pontosabban: hogy kiválasztott irritációk hatására az értelemből információt képezzen. Következőleg minden identitás információfeldolgozás rezultátumaként, vagy, a jövőre vonatkoztatva, problémaként ragadható meg (Luhmann 1997, 46).”

Az értelem médiuma a tudat és a kommunikáció rendszerei számára univerzális médium, mely lehetővé teszi a világ komplexitásának redukcióját, a világ megfigyelését azáltal, hogy olyan formákban adott, melyek mindig túlmutatnak önmagukon, vagyis azon amit aktuálisként megjelölnek, szintén megjelölve a világot mint komplex potencialitáshorizontot. A rendszerek az értelem formáiban képesek megfigyelni a világot és önmagukat is (emlékezzünk: a rendszerhatárok mindig értelemhatárok). A világ az értelemteli műveletekben képződik meg, és mint ilyen, szükségszerűen a vele együtt létrejövő rendszerekhez kötött: a világ mint környezet és a megfigyelő (rendszer) identitása egyaránt az értelemteli műveletek következménye. Az értelem tehát nem szubsztancia, hanem viszony, nem esszenciális, hanem folyamatszerű, dinamikus természetű.

3. A kultúra fogalmáról

Az értelemre vonatkozó eddigi elemzések azt igyekeztek megvilágítani, hogyan értelmezhető a luhmanni gondolatrendszerben a szocialitás, vagy – Peter Berger és Thomas Luckmann fogalmával élve – a társadalmi valóság létrejötte és működése. A Luhmann által az értelem-rendszerek autopoiézisében megragadott értelem-struktúrák és kontextusok kapcsán joggal merülhet fel további kérdésként: nevezhetjük-e ezeket összefoglalóan kultúrának? (Vagy egyszerűbben fogalmazva: mit nevezhetünk kultúrának?)

3.1. A „kultúraelméletek” kultúrafogalma és a luhmanni teória, azaz: Hol van a kultúra?

Luhmann konstruktivista, szimbolikus aktivitásokra épülő szocialitás-koncepciója – első ránézésre legalábbis – jól illeszkedik abba a kultúraelméleti kontextusba, melyet általánosságban a következőképpen jellemezhetünk:

„A társadalomelméletek szintjén a ’kultúraelméletek’ – minden immanens különbségük ellenére – egy jól körvonalazható pozíciót jelentenek: olyan szótárakat alakítanak ki, melyek a szocialitást (das Soziale) szimbolikus, ’valóságkonstruáló’ rendek szintjén jelenítik meg (Reckwitz 2004, 215).”

A szocialitás ezen kultúra felől történő, kvalitatív, értelmező megközelítései vitába szállnak mind a naturalisztikus-formalista elméletekkel (melyek a rendet, a szocialitás genezisét nem-értelemteli struktúrákban látják), mind az individualitsa-utilitarista megközelítésekkel (melyek a szubjektív motívumok és érdekek motiválta cselekvések rezultátumként látják a szocialitást), mind pedig a normatív megközelítésekkel (melyek a szocialitást interszubjektív módon érvényes, explicit konszenzusok szintjén ragadják meg) (Reckwitz 2004, 216).

A kulturális fordulat új szótárai (melyek alapvetően a strukturalizmus, a szemiotika, a fenomenológia, a hermeneutika és a pragmatizmus elemeiből építkeznek) úgy írják le a szocialitást, mint kollektív kognitív szimbolikus aktivitások és szabályok produktumát, mely az értelmezés és a jelentés-hozzárendelés gyakorlataiban jön létre. (Főbb kulcsszavaik éppen ezért a kódok, a diskurzus, a tudásrendek, a tipizálási szabályok, a reprezentációs rendszerek stb.) A szocialitást létrehozó és fenntartó (az egyes elméletekben természetesen különbözőképpen meghatározott) szimbolikus rendek a társadalmi valóság átfogó kereteiként koncipiálódnak, olyan átfogó jelentéshozzárendelő-struktúrákként, melyek integrálják a társadalom jelentésteli valóságát. Éppen ezért – állítja Reckwitz – közös jellemzője ezen elméleteknek a szocialitás (tulajdonképpen a jelentéshozzárendelő gyakorlatok összességeként felfogott kultúra) expanziója. Nem húzódnak éles határok a szociális-kulturális, az individuális-pszichikus, a testi-organikus és a technikai-mechanikus területei között (Reckwitz 2004, 219-220): a szocialitás „egységei” kulturális-testi-mentális (jelentéshozzárendelő) gyakorlatok: a szocialitás (és a kultúra) tehát nem a testen, a tudaton és az eszközökön kívül van.

A luhmanni elméletből következő lehetséges kultúrafelfogás ezen a ponton tér el lényegesen a „praxeológiai” megközelítésektől. Luhmann műveletileg átléphetetlen határt von test, tudat és kommunikáció között.[5] Az ő elméleti keretében a szocialitásnak ez a fajta expanzív felfogása nem helyezhető el. Ebben a keretben a szocialitást nem lehet másként definiálni, csak a testen, tudaton és eszközökön kívül álló, kizárólag a kommunikáció autopoietikus rendszereiben megragadható értelem-artikulációként. Ebből következően a kultúra – amennyiben ez a fogalom a luhmanni elmélet számára egyáltalán meghatározható és kezelhető – kizárólagos helye csakis a szociális értelem-rendszerekben, vagyis a kommunikációkban lehet. Szeretném hangsúlyozni: a kultúraelméletek tárgyát képező, jelentések meghatározását és közlését lehetővé tévő szocialitás megértése és leírása elsőrendűen fontos – talán a legfontosabb – tétje a rendszerelméletnek is.

A kultúra fogalma viszont a luhmanni teória felől nézve „egyike a legrosszabb fogalmaknak, melyeket valaha is megalkottak,” (Luhmann 1995, 398) és nem is válik alapfogalommá a rendszerelméletben.

Luhmann a Die Gesellschaft der Gesellschaft című összegző munkájában két megközelítésben beszél a kultúráról. Egyrészt mint történeti fogalomról, melyet mint olyat, elemezhetünk (elemezhetjük, hogyan jön létre ez a fogalom a 18. századtól a funkcionálisan differenciálódó társadalmak önleírásának egyik formájaként) másrészt mint elméleti fogalomról, melyet viszont kerülni érdemes, mert a rendszerelmélet logikáját követve csak zavarhoz vezet, ezért célszerű egyéb terminusokkal helyettesítenünk (például a szemantika alább taglalandó fogalmával) (Burkart 2004, 26). Csak látszólag paradoxon az a kijelentés, amely szerint a luhmanni elmélet alapvetően kultúraelmélet, amely gyakorlatilag elveti a kultúra (elméleti) fogalmát. Az alábbiakban ezt az állítást szeretném részletesen kifejteni.

3.2. Mi a kultúra?

A kultúra tehát nem elméleti fogalom Luhmannál. Nem is tárgyak összessége, nem szimbólumkészlet, nem tudat (kollektív tudat sem), nem szöveg, nem közösen osztott konszenzus vagy megértés (mert az egyet nem értés, mint fentebb láttuk, éppen folytatásra, működésre tudja késztetni a kommunikációt), nem eszmék rendszere (hanem azok kontingenciája) és nem is témák meghatározott készlete (Burkart 2004, 18).

A kultúra Luhmannál nem megalapozója a társadalomnak, nem szimbólumok és értékek általi integrációs funkciót tölt be (Burkart 2004, 27), hanem a társadalom (ön)megfigyelésének egy olyan metaszintje, ahol leírások formálhatóak és reflektálhatóak. A 18. századtól kezdve a (nyugati) társadalmak elkezdenek önmagukra reflektálni, a kultúra fogalmában összefoglalt, ezzel megjelölt önleírásokat készíteni (Esposito 2004, 92). A világ tehát duplikálódik a kultúra által. Jól látható, a kultúra ebben a megközelítésben az értelem-struktúrák (a médiumok) mintáját követve határozható meg.

A kultúra fogalmában összefoglalt (ön)leírások kontingenciához vezetnek amennyiben nyilvánvalóvá válik, hogy minden, ami van (minden, amit megfigyelünk/leírunk) többé nem pusztán van, hanem valaki (a megfigyelő) számára van (és következésképpen máshogy is lehetséges).

A duplikáció a megfigyelt (leírásba bekerülő) elemek tekintetében úgy jelenik meg, hogy azok az első rendben rögzített használati értelmükön (Gebrauchsinn) túl (reflektált) kulturális jelentésre is szert tesznek. A kifelé, a világra mutató referenciákban definiálható információs értékük mellett explicit módon és általánosítva megjelenik a leíró rendszerre magára vonatkozó önreferenciális aspektus is. A kultúra, mint duplikáló szemlélet így összehasonlításokat tesz lehetővé: minden kulturális fenoménként megfigyelt objektumot alternatív formákkal tesz összehasonlíthatóvá (Esposito 2004, 93-94). A kontingenciából következő összehasonlíthatóság pedig differenciák, így információ képzését alapozza meg. És ezen a ponton visszaérünk a kultúra fogalmának alapvetően problematikus mivoltához. A kontingencia ugyanis éppen a szükségszerűség tagadása, ezért minden olyan fogalom, mely az egyszeriség és összehasonlíthatatlanság formáira vonatkozik, inkompatibilis vele. (És ha elfogadjuk, hogy a kultúra összehasonlítást jelent, akkor azzal is.) Olyan, a kontingenciát tagadó, egyszeriséget hangsúlyozó fogalmak válnak így problematikussá, melyek a kultúra értelmezésében egyébként széles körben alapvetőnek tekinthetőek: identitás, autenticitás, eredetiség, valódiság. A kultúra fogalmának szemantikája ezért rossz: nem teszi meg azt a lépést, hogy felismerje: nem úgy reflektál magára (és a teoretikus diskurzus sem úgy reflektál rá), mint egy kultúra eredményére (Esposito 2004, 95) (vagyis saját önreferenciális, cirkuláris szerkezetét nem ismeri fel). Mintha a kultúra a kultúrán kívülről figyelné meg magát, nem pedig önmagát is a megfigyelt (és kultúrának nevezett) működés részeként. Ezért problémás a kultúra elméleti fogalom-státusza ebben a keretben, és ezért érdemes más fogalmakkal, szinonimákkal meghatároznunk. Hangsúlyozzuk újra: a kultúráról beszélünk olyan módon, hogy megpróbáljuk megkerülni a kultúra fogalmát.

3.3. A kultúra-fogalom szinonímái a luhmanni teóriában

Három olyan, a luhmanni gondolatrendszerbe pontosan beilleszthető fogalmat találunk, melyek alkalmasak rá, hogy az elmélettel kompatibilis módon megragadják mindazt, amit a kultúra kapcsán végiggondoltunk. Megfordítva pedig: a kultúráról eddig mondottak felől nézve a következő három luhmanni fogalom látszik együtt: a szemantika, az önleírás és az emlékezet.

A szemantika fogalmát röviden úgy határozhatjuk meg, mint azt a módot, ahogyan a társadalom (vagy annak egyes alrendszerei) önmagukat megfigyelik és leírják (Burkart 2004, 19; Luhmann 2009 [1984], 106-109; Luhmann 1997, 313). A társadalmi struktúrák és a szemantikai struktúrák közötti különbséget úgy határozhatnánk meg, mint az első és második rend különbségét; a társadalmi struktúra a kommunikációk (az értelemhasználat) bizonyos elrendezettségét jelenti, maguk a kommunikációk alkotják, függetlenül attól, hogy az önreflexió mozzanata beépül-e a kommunikációkba. Ha valamilyen módon elrendezett kommunikációk vannak, van társadalmi struktúra is. A szemantikai struktúrák ezzel szemben arról szólnak, hogy mindezt hogyan látja az adott társadalom, vagyis a szemantika a kulturális jelentések rendszere (Brunczel 2010, 121-124; 139-145).

Az önleírás fogalma az eddigiek során többször szóba került; olyan szövegeket értünk alatta, melyek a rendszer önmegfigyeléseinek nagy számát kötik össze és koordinálják; az önleírások a rendszerek egységének imaginárius konstrukciói (Luhmann 1997, 866). Günter Burkart kifejezésével ezek jelentik az egészlegesség kísérletét a rendszerek szintjén (Burkart 2004, 21). A rendszer az önleírásban ad nevet magának. Luhmann szerint azt a helyet, ahol ezek az önleírások reflektálódnak, a funkcionálisan differenciálódó társadalmakban a 18. század óta a kultúra fogalma foglalja el (Luhmann 1997, 586).

A harmadik, kultúrával kapcsolatos fogalom a (társadalmi) emlékezet. Ez Luhmannál nem tudástárként, archívumként van elgondolva, hanem a rendszer integrációját megteremtő alapvető értelem-dimenzióhoz, az időhöz kapcsolódó funkcióként: ez választja el a jelenben a múltat és a jövőt. Az emlékezet valójában a konzisztencia-vizsgálatok eszköze, ez határozza meg a (jövőben) ismételhető, identikusként észlelhető eseményeket. A kultúra emlékezet-aspektusát úgy tudjuk leírni, mint „a felejteni/emlékezni filterét és a múlt igénybe vételét abból a célból, hogy a jövő variációs kereteit meghatározza” (Luhmann 1997, 588). Az emlékezet (kultúra) nem tárolt információ tehát, hanem sokkal inkább az információhoz jutás megszervezése (Burkart 2004, 22); a kultúra történetileg megragadható elgondolásai pedig – mondja Luhmann – a 18. századtól kezdve strukturálják a társadalmi emlékezetet.

Összegzőleg: a szemantika, az önleírás és az emlékezet mind olyan struktúrák, „melyek a megőrzendő értelmet identifikálják, rögzítik, emlékezetben tartják vagy átadják a feledésenek” (Luhmann 1997, 538).

Ha a kultúra fogalmát nem az értelem struktúrái, hanem a – médiumokban megnyilvánuló – dinamikája felől szeretnénk megragadni, ismét a szocialitás teljes szférájához jutunk, mert a kultúra felől nézve valamennyi médium, mely a szociális rendszerekben értelmet aktualizál (értelem-formákat képez) „szóba jön”:

„Az összes kommunikációs médium – a nyelv, a terjesztőmédiumok és a szimbolikusan általánosított kommunikációs médiumok – összjátékában kondenzálódik az, amit egy összegző kifejezéssel kultúrának nevezhetünk. A kondenzálás itt azt jelenti, hogy a mindenkor felhasznált értelem az újrafelhasználások során különböző szituációkban egyrészt ugyanaz marad (különben nem állna elő újrafelhasználás), másrészt viszont konfirmálja magát, és olyan jelentésekkel gazdagítja, melyek nem foglalhatóak össze egy formulában. Felvethetjük, hogy maga az értelem utalástöbblete az értelem kondenzálásának és konfirmálásának rezultátuma…”(Luhmann 1997, 409)

A kondenzálódás – mint azt az értelemmel kapcsolatban korábban láthattuk – a szemantikai struktúrák ismételhetőként való felismeréséből és ismétléséből adódik; ezek az ismétlések láthatóvá teszik a szemantikai struktúrák azonosságát. Az ismétlések azonban jelentés-elmozdulásokat is eredményeznek, új kontextusokban szemantikai variációk jöhetnek létre (újra megjelenik a kontingencia). Az ismétlések transzformálhatják is a struktúrákat, más-más értelem-többletet aktualizálva: a kultúra az értelem-többlet kezelésének (Burkart 2004, 24-25), pontosabban az értelem többlet felismerésének, a rá való reflektálásnak a műveleteit (mivel szociális rendszerekről van szó: kommunikációkat) foglalja magába.

A variációk összehasonlításának és kontrolljának bővülő lehetőségeit jelenti az írás, a nyomtatás és a gépi információfeldolgozás (a computer) megjelenése és elterjedése. Ezeknek különböző – Luhmann kifejezésével élve – kultúrformák (Luhmann 1997, 409-411),azaz szemantikai- és emlékezetstruktúrák felelnek meg: a teleológia (Arisztotelész), a racionalitás (Descartes), és a számítógép esetében valami olyan új forma, melynek meghatározását Luhmann nyitva hagyja.

4. Feedback (vissza- és kivezető megjegyzések)

Egy új kultúra, a digitális alapú médiakultúra ideje (korszaka és temporalitása) érkezett el, kár lenne a létét tagadnunk.

„Legyen itt most elég hétköznapi tapasztalataink, életvilágaink radikális átalakulására utalnom. A tér és az idő, a Másik, önmagunk és a világ radikálisan átalakuló szerkezetű tapasztalataira, melyeket például Facebook-adatlapjaink és üzenőfalaink, Skype-beszélgetéseink, Filter Bubble-jeink képeznek le.”

Az értelem eddig nem ismert, új mintázatokba rendeződik. A tapasztalatszerzés közvetlen empirikus módja egyre inkább elveszíti kizárólagos jellegét, így „autentikus” mivoltát is (ami „autentikus” annak ugyanis egyedinek, nem-kontingensnek kell lennie; éppen ettől autentikus). A közvetlen empirikus tapasztalatra, mint az ismeretszerzés, az önreprezentáció és a kommunikáció elsődleges terepére tekintő kultúrafelfogásunkat talán teljes mélységében át (újra) kellene gondolnunk.

„A kötet céljához (és az ünnepelthez) méltóan ünneplőnek és nem ünneprontónak szánom a kijelentést, mely szerint valószínűleg lejárt az antropológia eddigi nagy metaforáinak ideje. Én a magam részéről – továbbra is maradva az erőteljesen hipotetikus hangoltságban – négy ilyet ismerek: az evolúcióét, (melyet az unilineáris evolúciós iskola vezetett be, és nagyon sokan használnak azóta) a történelemét (melyet a történeti partikularizmus vezetett be, és nagyon sokan használnak azóta), a rendszerét (melyet ebben az értelmében leginkább Radcliffe-Brownhoz érdemes kötnünk, és amely – hangsúlyozzuk – nem azonos a luhmanni rendszer-fogalommal) és a szövegét (melyet ebben a formájában leginkább Clifford Geertzhez  és követőihez érdemes kötni). Igen, valószínűleg a geertzi szöveg, terep, sűrű leírás (és olvasás)-terminusok sem működnek a digitális médiakultúra terepén, pontosabban szólva: médiumában. Talán nincs terepe, talán csak médiuma van. Jelen szöveg tétje ennyi lenne: megkérdezni, vajon segít-e Luhmann újra megfigyelnünk (és meglátnunk) a kultúrát, segít-e, hogy új metaforát (szemantikát) találjunk, új időknek új dalait (és nem csak dalszövegeit) írjuk.”

Jegyzetek

«[1] Az értelem kategóriájának meghatározó jelentőségét bizonyítja mindezek mellett az a tény is, hogy azt maga Luhmann szociológiája alapfogalmaként határozza meg (Luhmann 1987).

«[2] A komplexitás fogalma itt arra utal, hogy valami olyan elemek halmazaként adott, melyek között lehetetlen, hogy mindegyikük össze legyen kapcsolva az összes többivel. Ezért ha a komplex környezetben rendet akarunk teremteni, ez a rend kizárólag szelekciós kényszerként tud megvalósulni: a rendszereket képző értelem ebben a tekintetben éppen maga ez a szelekciós kényszer. (Vö. Luhmann 2006, 222-223)

«[3] Éppen ezért a tudat (mint rendszer) luhmanni fogalma nem a mindenkor ténylegesen átélt benyomások összességére vonatkozik, hanem az átélt benyomások szelektivitásaként teremti meg magát. Az értelem ebben az esetben nem tudattartalom, hanem szelekciós szabály. (Vö. Luhmann 1987, 25).

«[4]  A tudat-rendszerek alapvető műveletérő, az észlelésről hosszabban írtam máshol.( Lásd Tóth, 2002)

«[5] Ezek a műveletileg átléphetetlen határok Luhmann rendszer-taxonómiájában, az organizmusok, illetve a pszichikai és szociális rendszerek különsbégében. tudati, kommunikációs és  is kifejeződnek. (Luhmann 2009 [1984], 15-18).

Felhasznált irodalom

Günter Burkart (2004). Niklas Luhmann: Ein Theoretiker der Kultur? In Günter Burkart – Gunter Runkel (szerk.). Luhmann und die Kulturtheorie. Frankfurt am Main: Suhrkamp, pp. 11-40.

Brunczel Balázs (2010). Modernitás illúziók nélkül. Niklas Luhmann társadalom- és politikaelmélete. Budapest: L’Harmattan.

Elena Esposito (2004). Kulturbezug und Problembezug. In Günter Burkart – Gunter Runkel (szerk.). Luhmann und die Kulturtheorie. Frankfurt am Main: Suhrkamp, pp. 91-102.

Karácsony András (2003). Rendszerelmélet és fenomenológia. In Jogelméleti Szemle, 2003/1. http://jesz.ajk.elte.hu/karacsony13.html

A. A. Milne (1996). Micimackó kuckója. Budapest: Láng.

Niklas Luhmann (1987). Az értelem mint a szociológia alapfogalma. In Némedi Dénes (szerk.). Válogatás Niklas Luhmann írásaiból. Kiadja a Művelődési Minisztérium Marxizmus – Leninizmus oktatási főosztálya, Budapest.

Niklas Luhmann (1995). Die Kunst der Gesellschaft. Frankfurt am Main: Suhrkamp.

Niklas Luhmann (1997). Die Gesellschaft der Gesellschaft. Frankfurt am Main: Suhrkamp.

Niklas Luhmann (2006).Bevezetés a rendszerelméletbe. Budapest: Gondolat.

Niklas Luhmann (2008). Sinn, Selbstreferenz und soziokulturelle Evolution. In Uő.  Ideen Evolution. Frankfurt am Main: Suhrkamp, pp.7-72.

Niklas Luhmann (2009 [1984]). Szociális rendszerek. Budapest: AKTI – Gondolat.

Eli Parizer (2011). The Filter Bubble : What the Internet is Hiding From You. New York: Penguin Press.

Andreas Reckwitz (2004). Die Logik der Grenzhaltung und die Logik der Grenzüberscheitungen: Niklas Luhmann und die Kulturtheorien. In Günter Burkart – Gunter Runkel (szerk.). Luhmann und die Kulturtheorie. Frankfurt am Main: Suhrkamp, pp. 213-241.

Tóth Benedek (2002). A művészet rendszere Niklas Luhmann szociológiájában. In Bangó Jenő - Karácsony András (szerk.). Luhmann-könyv. Budapest: Rejtjel, pp. 131-153.

Történeteink

IVASKÓ LÍVIA

Személyes bevezetés

Annak a gondolatnak, mely jelen írást motiválja, miként lehetne tudományosan egyértelműen bizonyítható és alátámasztható motivációja? Hiszen elsősorban köszöntő szövegnek kellene lennie! Szajbély Mihály tiszteletére szeretne egy rövid összefoglalást adni arról, hogy a történeteink elmondásának és megértésének hátterében mennyire bonyolult kognitív folyamatok jól összehangolt működésére van szükség. A személyes bevezetés egyben köszönetnyilvánítás is kíván lenni, hiszen egy olyan alkotónak,  munkaadónak, sok-sok közös gondolkodási folyamat és többször igen bonyolult problémamegoldási  társas helyzet mindig együttműködő résztvevőjének tartozom hálával, aki mindvégig bátorított és bátorít azon szándékaim megvalósításában, melyek a humán jelhasználat pontosabb megismerésére vonatkoznak.

1. Mieink-e a történeteink?

Lengyel Zsuzsannával és Komlósi Boglárkával közös munkánk a közelmúltban elsősorban olyan kérdések felé fordult, hogy vajon az emberi jelhasználat szempontjából miért van kitüntetett szerepük a történeteknek (Ivaskó – Lengyel – Komlósi, 2012 a, b). Gondolatmenetünket az emberi jelhasználat kurrens felfogásainak olyan összevető perspektívájából építettük fel, melyben fontos szerep jut az elsősorban verbális történetmondásnak és -megértésnek. Az emberi nyelv kialakulásának gyökereit kutatva több olyan kognitív szemléletű, evolúciós pszichológiai érvekkel alátámasztott nézet létezik, mely a humán kommunikáció specifikusságát egyrészt a közös problémamegoldás, másrészt a fajtársak közös cselekvésszervezése, vagy éppen a fiatalabb generáció felkészítése/tanítása alapján tartja fontosnak (Tomasello, 2002; Donald, 2001; Csibra – Gergely,2009).

Mindezen felfogások alapján elvégzett kísérletek mára olyan empirikus bizonyítékokat is szolgáltatnak a humán  kommunikáció alapfeltételeiről és alapvető jellegzetességeiről, melyek mára neuropszichológiailag is relevánsan mutatják, hogy egyes magasabb rendű fajokhoz képest az emberi jelhasználat milyen specifikus tulajdonságokkal rendelkezik. Az egyes történetek megértésében annak érdekében mozgósítjuk megfelelő szenzomotoros és más kognitív  képességeinket, hogy a mások által létrehozott cselekedeteket meg tudjuk érteni, illetve hogy a mások által elmondottakat át tudjuk érezni annak érdekében, hogy a perspektívaváltás képességét kihasználva „empatikus” befogadóvá, azaz a másikat intencionális ágensként felfogó, cselekedeteinek okot és célt tulajdonító értelmezőként vegyünk részt olyan interakciókban, ahol a másik által elmondott történet koherenciájának keresése a cél (Pléh, 2003; 2012; Győri et al., 2002; Győri, 2008).

A humán mentális folyamatoknak a történetfeldolgozásban betöltött szerepéről nemcsak a neurológiai és neuropszichológiai relevanciával bíró írások szentelnek ma már teret  ( Tooby – Cosmides, 1992; Cosmides – Tooby, 2000; Frith – Frith, 1999; Frith-Wolpert, 2003/ 2004; Dressler et al., 2000; Frith, 2007), illetve a szociálpszichológia narratív szemléletet képviselő ágai (László –S. Rogers, 2002; Bruner, 1986/2001),  hanem olyan tudományterületek is felfigyeltek a történeteknek a mindennapi világunkban és az egyes kulturálisan is továbbadott formáiban rejlő összetevőinek kognitív szemléletű vizsgálatára, mint például az irodalomtudomány (McAdams, 1988/2001;  Hernadi, 2002; Tófalvy, 2005; Lauer, 2007, Horváth, 2010).

Az egyes olyan univerzálisnak tekintett emberi viselkedésformák, mint az osztenzív viselkedési formák (Sperber – Wilson, 1995) lehetővé teszik (Csibra, 2010) a tükrözött érzelmi és motoros reakciókon túl (Rizolatti et al, 2003; Decety – Chaminade, 2003; Bauer, 2010) azoknak a fizikai stimulusoknak a felismerését és kölcsönös felismertetését, melyekkel az ember különféle szándékait kívánja nyilvánvalóvá tenni partnerei számára. Ezek a jelek egymáshoz képest is egyfajta rendezésben fordulnak elő, pont a szándékvezéreltségnek köszönhetően, hiszen így tudják optimálisan közvetíteni önnön relevanciájukat. Valamint abban is fontos szerepük van, hogy a feldolgozni kívánt információk közül aszerint is válogatni tudjunk, hogy véletlenszerű, vagy szándékolt volt-e a létrehozásuk (Sperber et al, 2010), illetve, hogy mennyiben tekinthetők úgy, mint feldolgozásra érdemes információk.

A fentiekben felsorolt adatok fényében úgy tűnik, hogy a másoktól származó információk befogadásának és feldolgozásának képessége az intencionális hozzáállás megtartásával teszi lehetővé a történetekbe való belehelyezkedést, az egyfajta „átélést”.

2. A történet mint diagnosztikus és terápiás eszköz

Kiss Szabolcs (2005) az elmeolvasás mentális képességének bemutatása során jó összefoglalást ad azokról a keretekről, melyek igazolhatósága történetekbe rendezett kísérletek sorával valósult meg. Ezekben a mentalizációs folyamatokat vizsgáló eljárásokban a történet nemcsak mint kauzális viszony, hanem mint a mások által okozott változások, és az intencionális ágensek egyes motivációinak felismerésére vonatkozó viszonyokra való érzékenységet voltak hivatottak kideríteni (pl. Happé – Frith, 1996; Győri, 2003 és Frith, 1991 munkái nyomán).

A patológiás jelhasználat sajátos történetmegértési folyamatait vizsgálva számos más szerző mellett Tóth Alinkával a nemzetközi kísérleti pragmatikai irodalommal összhangban arra jutottunk (vö. Happé et al, 1999; Perkins, 2008), hogy a frontális lebeny működéséhez köthető executive funkciók megtartottsága hatással van arra, hogy a természetes oksági viszonyokat és a mások intencionális cselekedeteinek alapján létre jövő események eredményeit miképpen értelmezzük a humán jelfeldolgozásban (Tóth – Ivaskó, 2011; Ivaskó – Tóth, 2012). A jobb félteke frontális lebenyét ért sérülés következtében létrejövő nyelv- és jelhasználati deficitek azt mutatják, hogy a természetes oksági viszonyok felismerésének hiánya és a mások szándékainak megértésének hiánya együttesen okozhatják  a megszokottól eltérő jelhasználatot és interpretációt az érintett populációban. Miközben verbális képességeik megtartottak, a szándékvezérelt kommunikációban csökkent teljesítményt mutatnak ezek a személyek.

Asperger-szindrómások jelhasználatát bemutatva Sainsbury (2011, 85) kiemeli annak jelentőségét, hogy mitől olyan nehéz a hétköznapi életben úgy boldogulni, hogy  valaki nem, vagy csak korlátozottan érti a szavak nem szó szerinti jelentését. A kikövetkeztethetőség kapcsán Sainsbury könyve a 114. lapon egy Joseph nevű személytől idézve így ír: „Számunkra a normális emberek (akiknek közösségben történő folyamatos működését magunk számára alkalmazhatatlannak, irracionálisnak és terhesnek érezzük) olyanok, mint sok-sok szociális Mozart, akik önmaguktól képesek egy nagyon komplex szabályrendszert és normát folyamatosan virtuóz módon alkalmazni, látszólag nagyon kevés erőfeszítés árán. Eközben mi csak kottából próbálunk zenélni, és még ha megpróbáljuk is észben tartani a skálákat, az egyszerű dallamokat is csak hangonként, lassan tudjuk  lejátszani.” (Sainsbury, 2011, 114.)

Schnell Zsuzsanna (2007) ép fejlődésű magyar kisgyermekek esetében mutatta be, hogy az idiomatikus jelelsajátítás szempontjából miért olyan fontos az emberi fejlődés négy éves kor körüli szakasza. Szintén számos nemzetközi és hazai publikációhoz hasonlóan Lengyel Zsuzsannával és Balázs Patríciával közös előadásunk a manchaster-i Nemzetközi Pragmatikai Konferencián azt mutatta be 116 vizsgált magyar gyermek adataival, hogy milyen fontos az elme szándékvezérelt működésének feltételezése az óvodás korú és a kamasz jelhasználat nem szó szerinti változatainak adekvát, a szituációban releváns előfordulásának értelmezéséhez (Lengyel et al., 2011).

Nagy József a mesék szerepét hangsúlyozza, amikor azt mutatja be, hogy az oksági lánc, a logikai következtetési mód alkalmazása miért szükséges történetek megértése szempontjából (Nagy, 2010). Szerinte a nyelvi forma és a nyelvi elemek egymáshoz való viszonya adja a meseértelmezés kulcsát akkor, ha jól szerkesztett történetet dolgozunk fel. Boldizsár Ildikó (2010) meseterápiás eljárása egyrészt olyan kultúrspecifikus, másrészt olyan univerzálisnak tartott feldolgozási módokra épít, melyek a nyelvi jelek szimbolikus értelmezése révén adnak lehetőséget az egyes változatok egyéni interpretálására térben és időben változó módon. Azaz úgy tudnak a gyógyulás, a gyógyítás eszközeivé lenni, hogy az egyén olyan asszociációkat rendel az egyes szimbólumokhoz, melyek az adott pillanatban relevánsak számára. A történetben szereplők közti szálak felismerése, újrarendezése és a történetek egyes részeinek alapos feldolgozása segítheti az egyént az önmaga és a mások világa, valamint a közös világ elemeinek viszonyai közti eligazodásban. Ez a rendezés persze dinamikusan változtatható. Bagdy  Emőke (2011) az empatikus befogadás, az empatikus kommunikáció szószólójaként azt mondja, hogy tanulható az az eljárás, mellyel egymás történeteit egyre inkább a másik szemszögéből lehetünk képesek átélni, és ez segíthet a kooperativitás fokozásában. Persze ez a fajta történetfeldolgozás elsősorban a verbális történetekre igaz, ahol nem készen kapjuk a szenzoros bemeneti elemeket, hanem az elme hozza létre önnön szimbolikus reprezentációit a szavak, illetve a megnyilatkozások értelmezése által. Kádár Annamária (2012) pedig a mesék érzelmi fejlesztő hatásairól szólva gondolja úgy, hogy a beleélés (melynek neurológiai hátteréről a fentebbi részek hivatkozott irodalmai részletesen szólnak) mennyire segíti a felnövekvő gyermeket a szociális kompetenciák minél finomabbra hangolásában.

3. A történetek mint mások megértéséhez szükséges konstrukciók. Egy példa arra, miként értünk meg egy sajátosan szerkesztett történetet

Bauer (2010, 56) a gyermekek interakcióinak fejlődése szempontjából úgy érvel, hogy az egy évesnél idősebb gyermek már nemcsak visszatükrözni képes mások állapotait, hanem a cselekvések és az érzések immár a külvilág konstruálásának anyagát is adják. Elindul tehát a szociális identitás kialakulása, melyben kulcsfontosságú az a felismerés, hogy az én és a másik nem azonos identitások. A játékok, melyek innentől jellemzik a gyermeki lét eme fázisát, fontos felkészültségeket adnak nemcsak a nyelvi rendszer kiépítése szempontjából, hanem az összes kommunikatív jel adekvát használatának szempontjából. Ezen jelek felismerése univerzális kulcsingerek segítségével történik, melyek a Csibra Gergely és Gergely György által vezetett Babakutató Laboratóriumban kapott eredmények által lettek ismertek a nemzetközi szakirodalomban (Csibra, 2010; Csibra-Gergely, 2009).

Bauer az emberi kommunikáció és a humán vélekedésrendszer kapcsolatát elemezve az alábbiakat jelenti ki:„Az emberi kapcsolatok sikere szempontjából fontos hogy egyáltalán ki tud alakulni két ember között az intuitív benyomás a másikról, s így elkezdődhet közöttük a spontán kommunikáció. Csak akkor jelentkezik nehézség, ha megszűnik az a képességünk, hogy tudatelméletet alakítsunk ki a másik emberről.”  (Bauer 2010, 44.).

A történetek szerveződéséről (Schank – Abelson, 1977; Schank, 1975; és Rumelhart, 1975 alapján) Pléh Csaba (2002) kiemeli annak jelentőségét, hogy jól strukturált szövegeket tudunk elképzelni olyan történetekként, melyekből az oksági és idői viszonyok is kirajzolódnak. Ez a fajta értelmezés hasonló McAdams (1988/2001) jó történet felfogásához, ahol szükséges feltételként jelenik meg a szerkesztettség.

Kivételes példán szeretném érzékeltetni annak jelentőségét, amit a fentebbi sorok állítanak.
Mark Haddon: The Curious Incident of the Dog in the Night-Time című írása olyan irodalmi alkotás, mely bár fikció, az író egy olyan alkotó szerepébe bújik, aki maga Asperger-szindrómával élő kamasz fiú (Haddon, 2003/2004). Az olvasást megkezdő ember tehát a maga intencionális hozzáállásával veszi kezébe a regényt, és lehet, hogy meglepődik, mert a kötet a 2. fejezettel kezdődik, majd a 3. és az 5., illetve a 7. fejezettel folytatódik. Nem igazán követve hát a sorrendezés megfelelő (?), vagy inkább megszokott számokkal ellátott változatát. (Egészen addig, míg a prímszámok világa nem válik nyilvánvalóvá az olvasó számára.) Christopher John Francis Boone története úgy rajzolódik ki előttünk, hogy a szerkezet váratlan felépítését a „minden második fejezet mutatja a felvonultatott két szál összefüggéseit” ritmust felismerve születnek mintázatfelismerő képességünk alapján azok az elvárásaink, melyek alapján követni tudjuk az eseményeket, és megismerjük Christophert. Persze a művet tipikus fejlődésű író írta, de a rendhez való effajta ragaszkodás inkább az ábrázolt szereplő sajátja. Mint ahogyan a többi igencsak kényszeres ragaszkodása a színekhez, ételekhez, szerencsésnek és/vagy szerencsétlennek bejósolható napokat azonosító autókhoz is. Feltárul tehát előttünk egy olyan világ, melyben a történetmondás egyes szám első személyű formájából fakadó őszinteség és látásmód vezet végig minket annak a problémának a kiderítésén, hogy miként került Christopher családjának szomszéd kertjébe egy villával átszúrt kutya. A kamasz fiú nem érti a dolgot, mert az általa ismert világ törvényszerűségei nem adnak sok okot ennek a tények a bekövetkeztére, és azért válik motiválttá a rejtély megfejtésére. Különös azonban, ahogyan Mark Hadonnak sikerül velünk láttatnia azt a kétségbeesést, amellyel egy Asperger-szindrómával élő személynek (vélhetően) meg kell küzdenie mások cselekedeteinek megértése kapcsán. Hogy ez sikerül-e neki? Az alkotás terápiás munka eredménye. Azért írta meg Christopher mert a terapeutája javasolta neki, hogy így majd könnyebb lesz feldolgoznia azt a traumát, amit a kutya megtalálása és a kutya halála okának feltárása közben él meg a főszereplő.

Bár szereplőnk serdülő, mégsem a McAdams (1988/2001) által idézett eriksoni értelemben véve meséli önazonosságot is adni képes élettörténetét. Mindvégig arra hivatkozik, hogy a terapeutája tanácsára foglalta össze időrendi sorrendben, hogy mi is történt. A Miért is történt? értelmezése már sokkal bonyolultabb kérdés az Asperger-szindrómával élő Christopher számára.

A denetti (Denett,1998) értelemben vett intencionális hozzáállással rendelkező olvasó azt gondolja, nem véletlenszerűen fordulnak elő az általa olvasott rendezett betűhalmazból kiolvasható nyelvi formák, hanem azok valaki által lettek oly módon összeillesztve, hogy teljesítsenek egyfajta feladatot. És a feladat, mely jelen esetben igen összetett, nemcsak Chrisopher számára jelent kihívást. A történetben például a 162-163. lapon láthatjuk, mennyire nehéz is jó döntést hozni olyan helyzetekben, amelyek várható eredményeit nehéz kiszámítani – különösen, ha az ember, mint Christopher, igen jó matematikai, logikai képességekkel van megáldva, melyek néha inkább veszteséget okoznak, ha az ember a mérlegeléshez csak igaz premisszákat tud felhasználni (mert a valószínűleg igazakat nem engedi be a következtetési sémájába). Éppen ezen hiedelmek csoportosítása és a mások intencionális vélekedéseinek jellegzetes értelmezési nehézségei miatt nem érti például Christopher sem az ún. kegyes hazugságokat sem.

4. Lezárulnak-e a történetek?

Egyéni mentális reprezentációink nyilvánvalóvá tételére olyan, agyi folyamatok által irányított környezeti érintkezéssel van tehát lehetőségünk – vallja Sperber (2001) – , ahol az adott fizikai környezet is módosítólag hathat az egyéni reprezentáció nyilvános reprezentációvá válásán az által, hogy az egyének milyen módon módosítják önnön fizikai környezetüket, és ez által önnön mentális környezetüket is egyben. László (2005,59) a sperberi narratív terjedéselméletet (epidemiológiai megközelítést) bemutatva kiemeli a csoport szerepét, melyben az adott történet terjedni tud. László János az assmanni (Assmann, 1999) értelemben vett csoportfunkcióval alapvetően kibékíthetőnek tartja a sperberi felfogást, így zárásképpen  Sperber (2001, 137) gondolatát elkölcsönözve azt mondhatjuk: „Sokféleségükkel együtt a kulturális hiedelmek magyarázata – legyenek azok intuitívek vagy reflektívek, s a reflektívek csak félig értettek – két dolog vizsgálatát jelenti: hogyan ismerik meg őket az egyének, és hogyan kommunikálódnak egy csoportban.”

Lehet, hogy John Elder Robison (2012) „nézz a szemembe . életem asperger szindrómával” c. önéletrajzi munkájának népszerűsége annak is köszönhető, hogy megmutatja,  ha láttatunk egy problémát, amit mások esetleg orvosolni tudnak, vagy nekünk is segítettek ebben, az érdemes a továbbadásra? Mark Haddon (2003-ban Whitebread Book of the Year címmel jutalmazott) alkotása pedig mint irodalmi mű mutatja, hogy ha akarjuk, mennyire tudjuk empatikusan kezelni mások intencionális vélekedéseinek korlátozott mivoltát.

Felhasznált irodalom

Assmann, Jann (1999). A kulturális emlékezet. Budapest: Atlantisz.

Bagdy Emőke (2011). Kommunikáció, empátia, konfliktuskezelés. In: Bagdy E. – B. Bishop – Böjte Cs. – Rambala É. (szerk.) Hidak egymáshoz. Empátia, kommunikáció, konfliktuskezelés (pp. 117–176). Budapest: Kulcslyuk Kiadó.

Bauer, Joachim (2010). Miért érzem azt, amit te? Az ösztönös kommunikáció és a tükörneuronok titka. Ursus Libris.

Boldizsár Ildikó (2010). Meseterápia. Mesék a gyógyításban és a mindennapokban. Budapest: Magvető.

Bruner, Jerome (1986/2001). A gondolkodás két formája. In: László János és Thomka Beáta szerk. Narratívák 5. Narratív pszichológia (pp. 27–59). Budapest: Kijárat.

Cosmides, Leda – Tooby, John (2000). The Cognitive Neuroscience of Social Reasoning. In: Gazzaniga, Michael S. (szerk.). The New Cognitive Neuroscience. 2nd. ed. (pp. 1259–1270). MIT Press.

Csibra Gergely (2010). Recognizing communicative intentions in infancy. Mind and Language. 25/2. pp. 141–168.

Csibra Gergely – Gergely György (2009). Natural pedagogy. Trends in Cognitive Sciences. 13/4. pp. 148–153.

Decety, J. – Chaminade, T. (2003). Neural correlates of feeling symapthy. Neuropsychologia. 41. 127–138.

Denett, Daniel C. (1998). Az intencionalitás filozófiája. Budapest: Osiris.

Donald, Merlin (2001). Az emberi gondolkodás eredete. Budapest: Osiris.

Dressler, Wolfgang – Stark, H. (2000). Clinical impairments of text pragmatics: Linguistic or cognitive? Plenáris előadás a nemzetközi Pragmatikai Társaság konferenciáján. Budapest, 2010. július 10.

Frith, Chris (2007). Making up the Mind. How the brain Creates our Mental World. Blackwell Publishing

Frith, Uta (1991). Autizmus. A rejtély nyomában. Budapest: Kapocs.

Frith, Chris – Frith, Uta (1999). Interacting minds – A biological basis. Science 286. pp. 1692–1695.

Frith, Christopher D.– Wolpert, Daniel M. (szerk.) (2003/2004). The Neuroscience of social Interaction: Decoding, imitating and influencing the actions of other. Royal Society – Oxford University Press

Győri Miklós – Gy. Stefanik Krisztina – Kanizsai – Nagy Ildikó – Balázs Anna (2002). Naiv tudatelmélet és nyelvi pragmatika magasan funkcionáló autizmusban: reprezentációs zavar, performanciakorlát vagy kompenzáció? In: Racsmány Mihály – Kéri Szabolcs (szerk.). Architektúra és patológia a megismerésben (pp. 11–40). Budapest: Books in print.

Győri Miklós (2003). A neurokognitív fejlődés moduláris zavarai: az autizmus. In: Pléh Cs. – Kovács Gy. – Gulyás B. (szerk.). Kognitív idegtudomány (pp. 738–763). Budapest: Osiris.

Győri Miklós (2008). A kommunikáció modelljei és alapfolyamatai. In: Csépe Valéria – Győri Miklós – Ragó Anett (szerk.). Általános pszichológia 3. Nyelv, tudat, gondolkodás (pp. 196–223). Budapest: Osiris.

Haddon, Mark (2003/2004). The Curious Incident of the Dog in the Night-Time. Vintage.

Happé, Francesca – Frith, Uta (1996). The neuropsychology of autism. Brain 119, pp. 1377–1400.

Happé, F. – Bronwell, H. – Winner, E. (1999). Acquired ‘theory of mind’ impairements following stoke. Cognition. 70. 3. pp. 211–240.

Hernadi, Paul (2002). Cultural transactions. Nature, self, society. Cornell University Press.

Horváth Márta (2010). Új interdiszciplinaritás. A biológiai irodalom- és kultúraelméletek német változatai. BUKSZ 22. évf. 3. (2010 ősz) pp. 252–258.

Ivaskó Lívia – Lengyel Zsuzsanna – Komlósi Boglárka (2012a). Human-specific abilities underlying the telling and interpretation of stories. Poszterelőadás az Universalien Tagung c. konferencián Szegeden 2012. május 14–16.

Ivaskó Lívia – Lengyel Zsuzsanna – Komlósi Boglárka (2012b). Human-specific abilities underlying the telling and interpretation of stories, narratives and actions. Prezentáció a Colloque International NIL Narrative, Intervention and Literacy 2012 nemzetközi konferencián Párizsban 2012. szeptember 4–6.

Ivaskó Lívia – Tóth Alinka (2012). Acquired pragmatic disorders. In: Antonis Botinis (szerk.). Proceedings of the Conference on Experimental Linguistics.ISEL, International Speech Communication. Athén: University of Athens.

Kádár Annamária (2012). Mesepszichológia. Az érzelmi intelligencia fejlsztése gyermekkorban. Budapest: Kulcslyuk.

Kiss Szabolcs (2005). Elmeolvasás. Budapest: Új Mandátum.

Komlósi Boglárka (2012). A fejlődéses pragmatika néhány alapfogalmáról és annak következményeiről. In: Ivaskó Lívia (szerk.). Kommunikáló képességeink. (megjelenés alatt)

Lauer, Gerhard (2007). Spiegelneuronen. Über den Grund des Wohlgefallens an der Nachahmug. In: Karl Eibl – Katja Mellmann – Rüdiger Zymner (szerk.). Im Rücken der Kulturen (pp. 137–163). Paderborn: Mentis.

László János (2005). A történetek tudománya. Bevezetés a narratív pszichológiába. Budapest: Új Mandátum.

László János – Wendy Stainton Rogers (szerk.)(2002). Narrative Approaches in Social Psychology. New Mandate

Lengyel Zsuzsanna – Balázs Patrícia – Ivaskó Lívia (2011). Intended or not intended, literal or nonliteral meaning – some evidence from normally developing Hungarian children. 12th. International Pragmatics Conference. Manchester. England. 2011. július

Nagy József (2009). Fejlesztés mesékkel. Az anyanyelv, a gondolkodás fejlődésének segítése mesékkel 4–8 éves éltekorban. Szeged: Mozaik.

McAdams, Dan (1988/2001). A történet jelentése az irodalomban és az életben. In: László János és Thomka Beáta (szerk.). Narratívák 5. Narratív pszichológia (pp. 157–175). Budapest: Kijárat.

Perkins, M. (2008). Pragmatic Impairment as an Emergent Phenomenon. In : Ball, M.J. – Peskins, M. – Müller, N. – Howard, S. (szerk.). Handbook of Clinical Linguistics (pp. 79–92). Blackwell Publishing.

Pléh Csaba (2002). Narrative Construction of Texts and the Self. In:László János – Wendy Stainton Rogers szerk.(2002) Narrative Approaches in Social Psychology (pp. 90–109). New Mandate

Pléh Csaba (2003). Modularitás és pragmatika: néhány egyszerű és bonyolult kapcsolat. In: Pléh Csaba (szerk.). A természet és a lélek (pp. 128–166). Budapest: Osiris.

Pléh Csaba (2012). A társalgás pszichológiája. Budapest: Libri.

Rizolatti, G. – Craighero, L. – Fadiga, L. (2003). The mirror system in humans. In: Stamenov, M. , V. Gallese (szerk.). Mirror Neurons and the Evolution of Brain and Language (pp. 37–59). Amsterdam: John Benjamins.

Robison, John Elder (2012). nézz a szemembe . életem asperger szindrómával. Budapest: Kossuth.

Rumelhart, D.E. (1975). Notes on a schema for stories. In: Bobrow, D.G. – Collins, A.N. (szerk.). Representation and Understanding (pp. 211–236). New York: Academic Press.

Schank, Robert (1975). The structure of episodes in memory. In: Bobrow, D.G. – Collins, A.N. (szerk.). Representation and Understanding (pp. 237–272). New York: Academic Press.

Schank, R. – Abelson, R.P. (1977). Scripts, plans, goals, and understandind. Hillsdale: Erlbaum.

Schnell Zsuzsanna (2007). Tudatelmélet és pragmatika. Idiomatikus nyelvelsajátítás. In: Mund Katalin és Kampis György (szerk.). Tudat és elme (pp. 147–167). Budapest: Typotex.

Sainsbury, Clare (2011). Marslakó a játszótéren. Budapest: Geobook.

Sperber, Dan (2001). A kultúra magyarázata. (Ford. Pléh Csaba.) Budapest: Osiris Zsebkönyvtár.

Tooby, John – Cosmides, Leda (1992). The psychologiacal foundations of culture. In: J. Barkow – L. Cosmides – J. Tooby (szerk.) The Adapted Mind (pp. 19–36). New York: Oxford University Press.

Tomasello, Michael (2002). Gondolkodás és kultúra. Budapest: Osiris.

Tófalvy Tamás (2005). Naiv irodalomelméletek (Irodalom, esztétikum és műfaji kategorizáció: egy kognitív antropológiai megközelítés). In: Gervain Judit – Kovács Kristóf – Lukács Ágnes – Racsmány Mihály (szerk.). Az ezerarcú elme. Tanulmányok Pléh Csaba 60. születésnapjára (pp. 533–545). Budapest: Akadémiai Kiadó.

Tóth Alinka – Ivaskó Lívia (2011). Szerzett pragmatikai zavarok. Gyógypedagógiai Szemle. XL. évf. 1. szám pp. 25–35.

Utazás egy utazás körül

Jókai turistaúton*

TAKÁTS JÓZSEF

Amint az alcím is mutatja, egy 19. századi turistaútról szeretnék írni az alábbiakban, illetve valójában két útról, hiszen Jókai Mór kétszer járt Itáliában, 1876-ban és 1886-ban – tehát inkább azt a címet kellett volna adnom az írásomnak, hogy „Utazás két utazás körül”. A tanulmányom címe Jókai Utazás egy sírdomb körül című, az 1886-os utazása nyomán írott művére utal, fenntartva az „utazás” szó kétféle értelmét, merthogy itt nemcsak helyváltoztatást jelent, hanem metaforikusan „tanulmányozást”, „körbejárást”, „vizsgálatot” is. A pontos címe azonban „Utazás két utazás leírása körül” lenne, hiszen csak két szöveget vizsgálhatok, két útleírást, nem pedig magukat az utazásokat. Bár az útleírásokhoz olyan műfaji paktum szokott társulni, amely realista olvasást ír elő, mégis, narratológiai szempontból olyan visszatekintő én-elbeszélésforma ez, amely leginkább az önéletrajzra hasonlít, s az elbeszélés tárgya mellett figyelmünket erősen ráirányítja az elbeszélőre is; sőt, néha az útleírás igazi tárgya maga az elbeszélő. Jókai két útleírása ebben különbözik egymástól: az első, mely az Utazás a harangokkal együtt címet viseli, olyan műfaji szerződést kínál, mint az útleírások többsége, a második, az Utazás egy sírdomb körül épp ellenkezőleg. Az utóbbi igazi tárgya az elbeszélő, s a műcímben az „utazás” fogalma nemcsak az itáliai turistaútra utal, hanem belső utazásra is, egy élettörténeti válság által kiváltott önvizsgálatra.

Amit James Clifford a Writing Culture kötet bevezetőjében írt, miszerint „az etnográfia nem reprezentálja, hanem kitalálja a kultúrákat” (Clifford 1999b, 495.), az útleírásokra is igaz, azok is kitalálják, vagy pontosabban fogalmazva, fikcionálisan megalkotják – vagy ha tetszik: újraalkotják – az utazás tényeit és alanyait. Mint minden más élettörténeti beszámolót, az útleírásokat is narratívák szabályozzák, pontosabban narratívák teszik értelmessé, koherenssé, befogadhatóvá őket. Utazás és útleírás egymáshoz való viszonya ugyanakkor nem írható le a „rendezetlenség / értelmezetlenség versus rendezettség / értelmezettség” fogalompárokkal: nemcsak az útleírásokat, hanem magukat az utazásokat is narratívák vezélik. Ezekről az értelemadó narratívákról ugyanazt lehet elmondani, mint amit Clifford az etnográfiai allegóriáról mondott: egyszerre írnak le valóságos eseményeket és „tesznek azokon túlmutató morális, ideológiai, sőt kozmológiai tartalmú állításokat”, s „ezek a transzcendens jelentések nem az eredeti »egyszerű« beszámolóhoz kapcsolt »hozzáadott« értelmezések..., hanem jelentésteliségének előfeltételei” (Clifford 1999a, 152.). Ugyanígy elkerülhetetlenül allegorikusak az útleírások is.

Persze, a tudományos turizmusmagyarázatok egy része is allegorikus narratívákat foglal magában. A turizmust menekülésként, autentikusságkeresésként vagy – turneriánus módon – rítusként elénk állító magyarázatok más és másfajta narratívatípust rejtenek magukban. Az előző kettőnek a narratívája két szakaszos, a harmadiké három; a menekülés-magyarázat narratívája kiindulópont-függő, s gyakran ellentételező szerkesztésű, az autentikusságkeresés magyarázattípusa végpontfüggő, s gyakran halasztódó-újrakezdő jellegű, míg a rítusanalógiát használó magyarázat keretes szerkezetű. Valójában az útleírások – narratív formájuk révén – maguk is alkalmazzák ezeket a magyarázattípusokat; úgy is fogalmazhatunk, hogy az útleírások mindig turizmusmagyarázatok is, s nagyon gyakran (s nagyon bölcsen) többféle magyarázatot, azaz narratívatípust is használnak. Az Utazás a harangokkal együtt például első fejezetcímével („El innen!”) rögtön menekülés-magyarázattal áll elő, amely a fejezet során ironikusnak bizonyul, a közbenső fejezetek némelyike viszont (ironikus) autentikusságkeresésnek tűnik – ez esetben főként a meglátogatott hely történelmi nagysága biztosítja az autentikus közeget –, a szöveg zárlata viszont keretessé teszi a szerkezetet, s hazafias (s egyben megint csak ironikus) allegóriaként ad értelmet az utazásnak (az elbeszélő véletlenül hazai hírt talál az újságban, s azonnal úgy dönt, hogy hazatér).

Fejős Zoltán idézi egy írásában Nelson Graburn hetvenes évekbeli megállapítását arról, hogy „a múzeumok, szimbolikus eszközeik... révén az utazó osztályok tevékenységének, kultúrájának szerves részévé váltak, s a turizmus kollektív rituáléjának kiemelkedő fontosságú elemei lettek” (Fejős 2000, 239). Jókai 1876-os és 1886-os útleírásait olvasva úgy tűnik, ez már száz évvel korábban is így volt. E két kommunikációs rendszer, turizmus és múzeum viszonya azonban két szövegem alapján nem azt mutatja, hogy az előbbi, nagyobb rendszernek részévé vált a kisebbik, s igazodott hozzá, inkább azt mondhatnám, mintha a múzeumlátogatás lett volna a turizmus modellje vagy paradigmája. Jókainak különösen az első utazása, illetve a második utazás veronai-firenzei szakasza, túlméretezett múzeumlátogatásnak tűnik. „Verona maga egészében egy teljes múzeum, hol minden utzafordulónál egy-egy rég múlt század képével találkozunk” – olvashatjuk az Utazás egy sírdomb körül című könyvben. E mondat egy turistamítoszt fogalmaz meg, a turizmust vezérlő-szabályozó kulturális sémát. Például Rákosi Jenő valamivel későbbi útirajzában egész Itáliára kiterjesztve kerül elő e mítosz: „Az egész ország rám újra, meg újra azt a benyomást tette, mintha egyetlen óriási múzeum és egyetlen óriási panoráma volna.” (Rákosi é.n. 79.) Ez a turistamítosz ugyanakkor összefüggésben van a turisták választotta itáliai viselkedésmóddal is: Jókai és családja, 1876-os útleírásából kivehetően, minden városban mindig ciceronét fogad, „tárlatvezetőt”, s az útleírásban leírtak jó része vélhetően a cicerone által elmondottakat vagy a bédekkerben olvastakat mondja újra. Az író szövege valószínűleg jobban elmozdult ezektől az előszövegektől (például a jelzetten fiktív, novellabetét jellegű részekben), mint magának Jókainak a viselkedése a bédekkerek által előírt turistaviselkedéstől.

Az 1876-os szöveg elsősorban a Történelembe tett turistaútként ábrázolja az itáliai utazást. Ennek kapcsán két megjegyzést érdemes tenni. Egyrészt Jókai e műveinek jellegzetességeit erősen befolyásolhatta közvetítő közege, a média, amelynek készült: mindkét útleírása folytatásokban, hírlapokban jelent meg. A turizmus, amely a látnivalókat mindig színre viszi, még inkább színházszerűen jelenik meg az útleírásokban, amelyek a panorámaképeket helyettesítették, vagy azokkal versenyeztek. Ennek megfelelően az 1876-os útleírás Történelme is revüszerű egyvelegnek tűnik, amelyben csak a nagyon erős effektusoknak van helye: a zsarnoki uralomnak, a vérontásnak, a kínzásnak, a bukásnak, a szerelemnek. Éppen emiatt nem biztos, hogy érdemes ezt a Történelembe tett turistautat autentikusságkeresésként értelmezni. Másrészt, bár az útleírás feltöltődő típusú turistaútnak mutatja Jókai(ék) utazását, érdekes módon a feltöltődéshez nem-turista jellegű utazói viselkedés is társul: az író élénken érdeklődik Olaszország jelene iránt, hogy az új, gyáripari civilizáció hogyan foglal el mind nagyobb teret a régitől, s az új civilizáció és az új olasz állam hogyan alakítja át az olasz nép mentalitását. Úgy vélem, hogy ezen érdeklődésében az utazással kapcsolatos régebbi fajta elképzelések mutatkoznak meg, amelyek az utazást a férfi utazó tapasztalatszerzésének, a saját ország számára hosszabb távon felhasználható tudás felhalmozásának tekintették (Takáts 2007).

Az Utazás egy sírdomb körül jóval bonyolultabb szerkezetű szöveg, mint 1876-os párja, ugyanakkor bizonyos értelemben a későbbi írásmű az előbbi kiegészítése is: a két itáliai útleírásnak nincs egyetlen közös helyszíne sem, s nem tudjuk, hogy maguknak az utazásoknak volt-e. Az Utazás egy sírdomb körül sírdombja Jókai feleségéé: a könnyen rekonstruálható kronológia szerint a temetés után néhány nappal az író több hetes utazásra indult leányával, míg a szöveget az utazást követően kezdte írni, szokása szerint folytatásonként, valószínűleg minden egyidejű feljegyzést nélkülözve. Ezért fordulhatott elő, hogy a flórenzi fejezetben reagálni tudott a megelőző, veronai fejezetben elkövetett hibájára: a Ponte Vecchio Arno-fölötti, firenzei hídját tévedésből Veronába helyezte. Az Utazás egy sírdomb körül ennek ellenére jóval nagyobb gonddal megírt konstrukció, mint 1876-os elődje. Már első sora jelzi, hogy nemcsak a hanghordozása lesz egészen más (ti. nem lesz ironikus), hanem a témája is: „...Futottam önmagam elől. »Ő« üldözött, az »Én«.” Egy lélektani szempontú műelemzés – amelynek én sem gyakorlója, sem híve nem vagyok – bizonyára kimutathatná, hogy a felesége halála miatti titkolt, néha látni engedett bűntudat hogyan működik az író szövegében.

Én megelégszem annyival, hogy megállapítom, az utazás összefonódik az elbeszélő identitáshelyreállító munkájával. Az I. fejezet – néhány szerkesztési eljárásának köszönhetően – kiválóan megírt része a műnek. Például az elbeszélő bűntudatáról már az első sorból értesülünk,  bűnéről azonban mindvégig hallgat. Nagyon hamar megtudjuk, hogy valakije beteg, majd haldoklik, ám hogy ki ő, azt csak akkor tudjuk meg, amikor már a halál tényét közölte velünk az elbeszélő. A két alapvető helyszín, a dolgozószoba és a betegszoba közül az előbbinek a valóságossága jóval erősebb, mint az utóbbié stb. Egyszóval, már az I. fejezet is identitásmunkáról számol be: Jókai aznap kezdett dolgozni Benyovszky-könyvén, amikor a felesége ágynak esett, s a betegség ideje alatt fordítja, dolgozza át Benyovszky emlékiratát. Márpedig Benyovszky nagyon fontos elem Jókai identitásában: tőle kapta a keresztnevét, a Móricot. A halál egyik következménye a szövegben az író identitásának megingása: „e naptól nem vagyok költő”, írja. A rákövetkező utazást úgy is fel lehet fogni tehát, mint a költői (írói) identitás visszaszerzéséért tett utat, amely sikeres volt, hiszen ha nem lett volna az, nem olvashatnánk az Utazás egy sírdomb körül című művet.

A továbbiakban az utazás leírására figyelnék, egyrészt mert ezek a szöveg jobb részei – tudniillik a szerző a kétfelé szakadt lélek elénk állításának azt a módszerét választotta, hogy élesen elhatárolta a beszélő nappali és éjjeli énjét: a nappali én rendes turistaként viselkedik, az éjjeli ént viszont feleségével kapcsolatos rémálmok gyötrik, melyek lehetnek ugyan árulkodóak, ám pocsékul vannak megírva –, másrészt mert ezúttal Jókai turizmusa érdekel és nem a lelke. Az elbeszélő nyilvánvalóan az egzisztenciálisnak nevezett turistatípusba tartozik, vagy másként fogalmazva: autentikusságkeresés jellemzi, s ez esetben nem a Történelem számít autentikus közegnek, hanem a Természet. Az 1886-os út valószínűleg másként is volt megtervezve, mint az 1876-os, mert most hosszú időt töltött leányával Nápoly mellett egy szállóban a tengerparton. Ez a helyszín, a leírásból kivehetően legalábbis, a turistaipar által még kevésbé szabályozott lehetett, mint az 1876-os út észak-itáliai városi helyszínei.

Az 1886-os út leírása különösen érdekes a turistaipar akkori működésének bemutatása miatt. Egyrészt ez az ipar már működik, de általában rosszul, hiányosan működik. Veronában meg lehet vásárolni Romeo és Julia fényképeit, Nápolyban külön hotel-omnibuszt várja a szállóvendégeket a vasútállomáson stb. A rendszer tehát működik. Ugyanakkor rosszul működik. Veronában Jókaiék a Grand Hotelben szállnak meg – amely egyike a korai nem-helyeknek, non-lieu-knek, Marc Augé kifejezésével élve –, ám a szobák fűtetlenek, a toalettet alig lehet megtalálni, s elválasztatlanul egymás mellett sorakoznak benne a csészék, amiket csak egy függöny választ el a szállodai személyzet alvóhelyétől. A turizmus célhelyeivel is hasonló a helyzet. Julia veronai lakóháza, az egyik központi jelentőségű kulturális zarándokhely, egyben egy foltozóvarga lakása és műhelye, tele csizmákkal, a szobákba bekötött öszvérekkel és szeméttel. A cicerone Julia sírjához is elvezette turistáit, amelyhez egy gépgyár lerakóhelyén keresztül vitt az út. A példák szaporíthatók lennének. A turizmusipar működik, ám még nem foglalta el teljesen azokat a városi tereket, amelyekre szüksége volna, s nem tudta elválasztani tőle a turisztikai értelemben érdektelen helyeket. Mindezt azonban csak a kései megfigyelő látja így. Jókai útleírásában semmi sem utal arra, hogy egy dinamikusan terjeszkedő rendszer részeként volt turista Itáliában. Jellemző módon – az 1876-os út során látott – kiásott római antik emlékek jelenbeli funkcióját sem a turizmussal magyarázza, sokkal inkább a katolikus egyház hatalmi reprezentációjának szempontjaival.

Az 1876-os szövegben semmi nyoma annak, hogy a Jókai-család kilépett volna a turizmus szervezett kereteiből, és kapcsolatba került volna saját társadalmi osztályán, illetve a turizmusipar résztvevőin kívül bárkivel is. Bár Konrad Köstlin egy tanulmányában (Köstlin 1996) az 1870-es évek kapcsán beszél a turizmus demokratizálódásáról – ekkortól új, alsóbb társadalmi osztályok is bekapcsolódnak az utazásba –, Jókai szövegeiben ennek nincs nyoma. Az 1886-os utazás leírásában már találkozunk olyan színterekkel és szereplőkkel is, akik az alsóbb néprétegekhez kötődnek vagy oda tartoznak; a bűz és a zaj jelzi őket. Bár e szöveg beszélője is keresi az autentikus népsajátságokat, s szomorúan állapítja meg, hogy népviseletet csak elvétve lehet látni, ezeken az alsóbb néposztályokhoz kötődő nápolyi színtereken ironikus városantropológussá válik, szokásleírásokba kezd, például az utcai ruhateregetést a családok társadalmi státusza jelzéseként értelmezi.

Mint említettem, az Utazás egy sírdomb körül beszélő-főszereplőjének autentikusságkeresésként értett utazása elérte célját: a Természetet, vagyis a Tengert. „Ez az én vágyaimnak tárgya – olvashatjuk. – Ah! Ha én a tenger mellett lakhatnám, dehogy írnék többet, mindig a tengert bámulnám.” A következő bekezdés himnikus soraiban a tenger minden élet anyjának, minden nép közös hazájának, a szabadság jelképének, majd a későbbiekben a szépség normális módon ábrázolhatatlan foglalatának neveztetik. Az idézett mondatok alapján az irodalmat, az írást az autentikusság-hiány pótlásának, a nem-autentikus közeg cselekvésének nevezhetjük, amelyre nem volna szükség az autentikusság cselekvésmentes, szemlélődő világában. Az Utazás egy sírdomb körül utazása az elbeszélő (írói) identitásválságának állapotából indul, elérkezik – egy rítus alanyára emlékeztető módon – az autentikus (irodalom nélküli) közegbe, melynek megtapasztalása átsegíti őt a válságán, s az utazás végén visszatér hétköznapi világába, s folytatja írói munkáját: az autentikusság időleges elérésének (és állandó elérhetetlenségének) mindennapi robotját.

Jegyzetek

«* Szajbély Mihály Jókai-kismonográfiájának a „patrióta turista” Jókairól szóló oldalai párdarabjának szánom e kis tanulmányt. Eredetileg előadásként hangzott el 2002. március 22-én a „Helyeink, tárgyaink, képeink – a turizmus társadalomtudományos vizsgálata” című konferencián Pécsett. Akkoriban közöletlen maradt, s csak mostanában, Szajbély munkásságához illő témát keresve jutott megint eszembe. Noha az előadás antropologizáló szemszöge eltér Szajbély médiatörténeti megközelítésmódjától, mégis közös bennük a társadalmi kontextus hangsúlyozása az irodalomtörténeti vizsgálódásban, az irodalomtörténet-írás megnyitása más társadalomtudományi perspektívák felé. A 2002-es szövegen csak stilisztikai javítást végeztem, s eltüntettem az előadás körülményeire tett utalásokat. 

Felhasznált irodalom

Clifford, James (1999a). Az etnográfiai allegóriáról. In N. Kovács Tímea (ed.). Narratívák 3. A kultúra narratívái (pp. 151-179). Budapest: Kijárat.

Clifford, James (1999b). Bevezetés: részleges igazságok. Helikon, 1999/4, pp. 494-513.

Fejős Zoltán (2000). Múzeum, turizmus. A kulturális találkozás és reprezentáció rendszere. In Fejős Zoltán – Szíjártó Zsolt (eds.). Turizmus és kommunikáció (pp. 236-252). Budapest – Pécs: Néprajzi Múzeum – PTE Kommunikáció Tanszék.

Köstlin, Konrad (1996). Utazás, régiók, modernség. Café Bábel, 1996/4, pp. 117-124.

Rákosi Jenő (é. n.). Tárcák, cikkek. II. kötet (Rákosi Jenő művei II.) Budapest, Franklin, é. n.

Takáts József (2007). Genus migrans: a turizmus kulturális azonosítása egy 1876-os szövegben. In uő.: Ismerős idegen terep. Irodalomtörténeti tanulmányok és bírálatok (pp. 254-266). Budapest, Kijárat.

Isten nem kellemes alkotása vagy a művelt emberiség nemes hajtása?

Turisták a Vasárnapi Újság hasábjain (és ’bérczein’)

PUSZTAI BERTALAN

Jelen írás a dualizmus korának kiemelkedően népszerű hetilapját, a Vasárnapi Újságot vizsgálja a társadalomtudományi megalapozottságú kultúrakutatás szempontjából. A médiatudományi diskurzuselemzés és a kritikai turizmuskutatás határán mozogva arra keressük a választ, hogy mit is jelentett a turista a 19. század végi, 20. század eleji magyar sajtóban. Ezen keresztül azt reméljük, bizonyos mértékig rálátunk, hogyan formálódott, töltődött fel tartalommal ez a szerep a közgondolkodásban. Számos dologgal nem tudunk e helyen foglalkozni. Kétségkívül szorosan érintkezik e témával Magyarország kulturális önfelfedezése és a nemzeti táj konstrukciója, amelynek fontos mediuma volt a Vasárnapi Újság. Ebben az írásban ezzel illetve e tájkonstrukció létrehozóival nem foglalkozunk, hiszen éppen az ünnepelt, Szajbély Mihály munkái adnak ehhez eligazítást (többek között: Szajbely 2010, 162-179). Nem vizsgáljuk a Vasárnapi Újság történetét, médiatörténeti jelentőségét, egyáltalán a 19. század végi magyar médiahelyzetet (Miklóssy 1972; Buzinkay 1979, Buzinkay – Kókay 2005; Orosz 2009). Nem tárgya ennek az írásnak a polgári átalakulás vagy az egyesületi élet, azon belül a turista-mozgalom, a turistaegyesületek kérdésköre sem (Polgárdy 1941). Csak a legszükségesebb mértékig foglalkozunk e helyen a turizmus 19. század végi formáival, a turistáskodással (Gyömrei é.n. [1934]), a fürdőre járással (Kósa 1999) vagy éppen a vallási turizmus (Pusztai 2004a) korabeli helyzetével. Nem térünk ki a nemzeti táj megteremtése, az irodalom és a turizmus kapcsolatára (Pusztai 2009) és nem vesszük számba, hogyan tükröződnek a Vasárnapi Újságban az utazási módok változásai és hogyan reagálnak erre a kortársak (Szajbély 2010, 171-173), a szervezett utazás kezdetei, de az utazások céljait is csak futólag érintjük itt (Csíki 2010). Írásunk más célt tűz ki: kvantitatív adatgyűjtési eljárás nyomán létrejövő forrásbázison kísérel meg rámutatni arra, mit is jelentett a korban a turista a magyar közgondolkodásban, milyen jellemzői voltak, milyen elképzelések kapcsolódtak ezen ekkor megszülető sajátos új identitáshoz. Forrásbázisunk a médiatudományi tartalom- és diskurzuselemzés kutatások megszokott mintavételi eljárása nyomán jött létre (Stokes 2008), a Vasarnapi Újság Arcanum Adatbázis Kft. létrehozta digitális változatának vizsgálatával (Vasárnapi Újság 2008).

Manapság nemcsak a gondtalan pihenést, kikapcsolódást köti össze a közgondolkodás a turizmussal, hanem bizonyos negatív jellemzőket is. A felszínes, élményhajhászó, szuvenírgyűjtő turistáról szóló képzethalmaz meglehetősen régóta, szinte a turista megjelenésétől közöttünk él. Mark Twain The Innocents Abroad or the New Pilgrims' Progress című művében viszonylag korán, már 1867-ben szórakoztatóan és emlékezetesen, saját utazási tapasztalatai alapján mutatta be ezt a profilt (Twain, 1964). Saját honfitársait Európában látva a filozófus Henry James sokkal kevésbé volt elnéző. James ugyan maga is rendkívül szeretett utazni és meg is írta úti élményeit, mégis 1869-ben így fakadt ki az amerikai turistáról: „Egy kifejezéssel tudnám leírni őket közönségesek, közönségesek, közönségesek. … A kultúra teljes és megdöbbentő hiánya az, ami meglep az egyszerű amerikai utazót látva.” (Lamster 2006, 151.) James szerint az amerikai turisták minden látottat amerikai dolgokhoz hasonlítanak, és nem tudják, de nem is törődnek azzal, vajon viselkedésük nyomán mit gondolnak róluk az európaiak (Levenstein 1998, 183). Ahogy Edwards rámutat, James valójában magát utazónak, a többi utazót pedig turistának tartotta és ezzel maga is közreműködött a turista megjelenése óta tartó és egyre mélyülő világfelosztásban, amely az úton lévőket igaz és atletikus utazókra illetve felszínes és elkényelmesedett turistákra választotta szét (Edwards 1998, 66).

Számos elemzés rámutatott már, hogy a turista negatív képzetének ilyen korai megjelenése végső soron a 19. század végi társadalmi és technológiai változások következménye. Köstlin szerint korábban csak az utazási körülményeket kritizálták az utazók, ám ezek gyors fejlődésével a kritika más irányba fordult: a polgárság utazóvá válásával az addig exkluzív körülmények között, saját társaságában utazó elit viszolygását, döbbenetét hallhatjuk a 19. század végétől a tömegutazásokkal kapcsolatos kritikában. Köstlin röviden be is mutatja melyek az „ádáz” tömegturizmus jellemzői: „rövid időintervallum, gyors közlekedés, ‘nevezetességek’ hajszolása, szellemi előkészületek hiánya, emléktárgyak és képeslapok vásárlása, hangos kíváncsiskodás, fölényeskedés és a fényképezőgép állandó kattogtatása” (Köstlin 1996, 122). A tömegturizmus kritikusainak e krédója vajmi keveset változott az elmúlt majd másfélszáz év alatt, sőt újabb árnyalatokkal ’gazdagodik’ a felületes turista képe. Elég talán itt arra a turistákon belüli kényes elkülönülésekre utalnunk, ahogyan a hátizsákos ‘felfedezők’ tudatosan és hangsúlyozottan különböztetik meg magukat a turistáktól (Hannonen, 2003). A turizmusról kialakuló képzetet egy további jelentésréteggel terheli az ún. „sötét turizmus” („dark tourism”) megjelenése a tudományos diskurzusban illetve a tömegkommunikációban. Az ide sorolt, katasztrófák, merényletek helyszínét látványosságként kezelő turizmus (Blasi 2002) vagy Délkelet-Ázsia szexturizmusa (Oppermann 1999) tovább erősíti a turizmusról kialakult negatív képzetet. A turista jelentés-feltöltődése, ahogy láthatjuk, több mint egy évszázada tart és olyan sikeres, hogy néha a modernitás metaforájaként értelmezi és használja a kortárs társadalomtudomány (Bauman 1996, Dann 2002, Pusztai 2004b). Jelen írásunkban e jelentésalkotás első hazai lépéseit keressük, megvizsgálva, mikor és hogyan jelenik meg a Vasárnapi Újságban a turista, hogyan alakul karrierje az újságban és ezen keresztül a korabeli olvasók tudatában.

A Vasárnapi Újság 1854-1921 között (ragozott alakjaival együtt) 925 alkalommal írt a turistáról. Az említések eloszlása jól jelzi a jelenség karrierjét: miközben 1888-ig, egyharmad évszázad alatt összesen 27 alkalommal kerül elő a turista, csak 1889-ben már 26, 1890-ben már 33 alkalommal. Ehhez hasonló népszerűségnek örvend egészen 1914-ig, majd a háború kezdetétől ismét évi 1-2 említést találunk.

A turista kifejezés sporadikusan a 18. század végétől megjelenik a magyar nyelvben (1798: turista, 1851: tourista – MTESZ III. 1976, 1004). Ugyan a Vasárnapi Újságban már korábban is beszámoltak utazókról és utazási praxisokról (- ez a kifejezés már az 1854-es első évfolyamban is 87 alkalommal kerül elő és Jókai is viszonylag korán ír utazásairól itt (Szajbély 2010, 171)-), mégis a turista kifejezés először 1863-ban tűnik fel egy Bécsből keltezett beszámolóban, amely egy „horpadt mellű és kalapú” turistáról szól, aki a frissen sorozott magyar bakák eksztatikus táncát figyeli és jegyzi fel (K.T. 1863, 178). A hazai turizmusról először egy 1877-es koritnicai beszámolóban írnak. A ma Oszada (Liptovská Osada, Szlovákia) mellett pusztulásnak indultan árválkodó fürdőből küldött beszámoló szerint, a „tömeges látogatás után” az ősz megérkeztével a legkitartóbb vendégek

„[1877] egyrésze közelebb Tátrafüredre megy, hol most gyönyörű idő mellett a természetbúvárok, természetkedvelők, vadászok és professzionátus turisták idénye kezdődik. A központi Kárpátvidék ilyenkor a legszebb, s ilyenkor vannak ott a nagyszerű vadászatok. (Koritniczán 1877, 556.)”

A „professzionátus turista” minden bizonnyal a turista ekkori domináns jelentésére, a hegyi túrázóra utal. A Vasárnapi Újság által lefedett és itt vizsgált korszak a hazai turizmus fellendülésének időszaka. Ugyan a turizmus előzményeinek számító Grand Tourban a magyar arisztokrácia is részt vett (Kovács 1988; Vissi 1993), a hazai turizmus kezdetei pedig már a reformkorban is azonosíthatók (Antalffy 1984; Kósa 1999, 46; Popowa-Nowak 2006), mégis a dualizmus korának gazdasági fellendülése, az utazási technológiák fejlődése és a polgári átalakulás hozza el a turizmus kibontakozását. Miközben terjed a hegyi túrázás értelmű turizmus, illetve az ettől elválasztott fürdőre járás, a leglátogatottabb turistacélpontokon kívül az új faj, a homo turisticus még meglehetősen ismeretlen, értelmezhetetlen és feltűnését erős gyanakvással figyelik. Az oxfordi Margaret Fletcher, a Catholic Women’s League későbbi alapítója 1891 nyarán a szobrász és illusztrátor Rose Le Quesne társaságában látogatott Magyarországra. Élményeit a Sketches of life and character in Hungary című művében (1892, London: Swan Sonnenschein) örökítette meg. A hölgyek utazását Esterházy Kálmán gróf pártfogolta és magyar utastársak segítették, ezért és – az utazást később elemző Andrew Dalby megjegyzése szerint – naivitásuk miatt rendkívül kedvező benyomásuk alakult ki az országról (Dalby 1992, 68). A turisták annyira ritka jelenségek voltak ekkor a turizmustól érintett néhány helyet kivéve a vidéki Magyarországon, hogy a magyar útitársuk betegsége miatt kísérő nélkül maradt angol hölgyeket majdnem kellemetlen élmények érték Sátoraljaújhely környékén. A Vasárnapi Újság 1893-ban a következőképpen számolt be a meglepő és a turisták el nem terjedtségére jól rámutató esetről. A hölgyek Biharból magyar útitársuk hirtelen megbetegedése miatt

„[1893] egyedül és néhány nappal előbb érkeztek S.-A.-Ujhelybe a mint tervezve volt. Itt homályosodni kezdett csillagjuk, a mely őket eddig kisérte: az újhelyi vásárosok muszka kémeknek nézték a különös öltözetű, idegen nőket, mert azok rajzokat is készítgettek. (Szádeczky 1893, 94)”

E furcsa cselekvés – megszokott, kényelmes és biztonságos otthonunk hátrahagyása és racionális célok nélküli, anyagi áldozatokat és fizikai fáradtságot kívánó utazás – olyan ismeretlen és érthetetlen volt a 19. század végét megelőzően, hogy csak a veszélyes idegen alteregóit tudták hozzá kötni. A század utolsó harmadától datálható hihetetlen tempójú elterjedése azonban nagyon gyorsan hozta létre a turista sztereotipikus figuráját. A turizmus mellett a modernitás másik jelentős fejleménye, a modern tömegmédia sokat tett e képzet formálódásáért és elterjesztéséért. A Vasárnapi Újságnak kétségkívül kiemelkedő szerepe volt abban, minek kezdett látszani a turista a 19. század utolsó harmadában Magyarországon.

A turista forrásanyagunkon keresztül megragadható jellemzőit néhány nagyobb csoportra oszthatjuk. A turista mindenekelőtt szenvedélyes, a megismerés, felfedezés vágyától hajtott egyén. Ami nem meglepő, hiszen ekkor még a hegyi túrázóval azonosították a turistát, ahogyan erre a századvégi Pallas szinte kizárólag hegyi túrázásról, sőt alpinizmusról szóló turistaság szócikke is rámutat (Pallas 1897, 429). E szenvedélyes szereplő ráadásul veszélyt vállalni is kész, már-már vakmerő, szenvedélyessége néha önfejűséggel társul.

„[1878] És most szíves olvasó, ha nincs ellenedre, temetkezzünk egy időre a hegyekbe, s tegyük meg a kirándulásokat, melyek kedvéért a szenvedélyes turista örömmel teszi ki magát nemcsak fáradságnak, de életveszélynek is, s melyeket te ime megtehetsz — karos székben ülve. (Törs 1878, 422.)”

„[1894] Magyarországnak legmagasabb pontjai a lomniczi és a gerlachfalvi csúcsok, amaz 2634 méter, ez 2663 méterre emelkedvén a tenger színe fölé. A Magas Tátrának e két büszke hegyóriását csak a kiváló turistáknak sikerül megmászni, oly nagyok a nehézségek és veszedelmek, a melyekkel a fölfelé törekvőknek meg kell küzdeniük. De az igazi turista nem retten vissza semmiféle akadálytól s főleg, mióta a Magyar Kárpát egyesület és a Magyar Turista egyesület oly buzgón és dicséretesen működik a turistaság terén, azóta mind többen-többen vállalkoznak a nyaktörő útra. (K.D. 1894, 806.)”

„[1889] Még Tátrafüreden is a legtöbben azt hitték, hogy a Fehérviz mentén igen fárasztó, rossz út vezet a Zöld-tóhoz. Lebeszéltek, hagyjak föl e kirándulással, melyre csak nagyon ritkán vállalkozik valaki. De én a turista önfejüségével nekimentem és a Barlangligetbe vezető turista útról letérve, azon vettem észre magamat, hogy egy még sokkal simább s kényelmesebb ösvényen vagyok, melynek az a nagy előnye is van, hogy a kisebb-nagyobb esésekben lerohanó Fehérvíz festői változatosságot kölcsönöz a négy óráig tartó bandukolásnak. (Kürthy 1889, 632.)”

A turistaság értelmű hegyi túrázás, amelynek gyökerei a tátrai természet felfedezésére irányuló és a felvidéki városokhoz köthető kezdetekre mennek vissza, oly mértékű testi kihívást jelentett, hogy a század végére a Vasárnapi Újságban megjelentek az elgyötört testet regenerálni szándékozó kenőcsök és ezek reklámjai. A turista testi tapasztalata – ekkor még radikálisan eltérő a turizmushoz napjainkban kötött testi tapasztalattól (pihenés) – viszonylag gyorsan része lett az élménynek.

(Luser 1895, 280.)

A Vasárnapi Újság turistáról szóló szövegeinek következő nagy csoportját a turista idegenséggel kapcsolatos viselkedéséről szóló részletek adják. A másság megismerésével kapcsolatos attitűdöt, a szemlélő számára a világból idegenként és érdekesként feltűnő jelenségeket észlelő és kiválogató turista tekintet (Urry 2012) jellemzését láthatjuk itt. A hetilap szövegeinek tanulsága szerint a turista megismerés egyrészt gyors, másrészt korlátokat nem ismerő: a turista sietve akar mindent áttekinteni. Teljességre törekvése miatt ész és belátás nélkül próbál mindent látni. Ez a fajta mohóság és korláttalanság – ami az otthonát elhagyó és így az ottani konvenciók és normák alól felszabaduló turistát mindmáig jellemzi – már a 19. század végén is durva, a privát szférát sértő tettekre sarkallta a turistát. Nem véletlen, hogy a kortárs antropológiai-kultúratudományi turizmuskutatások számos esetet írnak le, amelyben a helyiek valóságos párhuzamos világokat alkotnak a turisták mindenhova befurakodó tekintete elől (Boissevain 1996, 2000). A turista megismerés emellett felületes, a felszín alapján alkot képet a meglátogatott helyekről. Mindez alapvetőbb okokra is visszavezethető: mivel a turista nem figyel, nem is észlel és így az utazás, utazottság fejlesztő hatása, amely az utazás lényegesen hosszabb történetű diskurzusában elfogadott és nagyra becsült, nem jelenik meg esetében.

„[1886] Nem régiben, de mikor meg sejtelme sem lehetett senkinek arról, hogy a bolgár trón megürülhessen, tanulmány-utat tett Bulgáriában, a mikor is alaposan megismerkedett az ifjú bolgár állam népével, szokásaival és intézményeivel. Azonkívül is nagy utazásokat tett, nem felületes tourista módon, hanem figyelve, észlelve és okulva. (Koburg Ferdinánd herczeg 1886, 842.)”

„[1892] Anyja egyszerű, házias nő volt, kinek kezei közt égett a munka, — de lelkében egyszerűsége mellett sok könyörületesség lakott. Florence mindig vele látogatta az iskolákat és a betegeket, midőn könyveket ajándékozott a szegény gyermekeknek, a gyámoltalanokat pedig házon kivül és házában támogatásban részesíté. Florence tőle sajátítá el a munkaszeretetét, ritka észtehetségénél fogva korán megkülönböztetni tudván a valódi nemes feladatot a közönséges kedvtelés iránti előszeretettől. Ifjúságában elég alkalma nyilt ízlésének fejlesztésére az által, hogy a művészet remekmüveit közvetlen szemlélhette Olaszországban. Azonban nem tartozott azon turista-jellemek közé, kik mindent megnézni óhajtanak, a nélkül, hogy a valóban szépet látnák; mindig csak azt tartá magára nézve a legjobbnak, mit felfogni képes volt. (Farkas 1892, 515.)”

„[1894] NEMCSAK Budapest fővárosra, hanem az egész országra nézve igen nevezetes esemény, hogy a VIII. közegészségi és demográfiai kongresszus fővárosunkban tartja ülésezéseit. Erre a kongresszusra mind az öt világrészből jöttek kiváló férfiak, orvosok és más szakemberek, a kik nem turista-módra, felszínesen néznek meg bennünket, hanem hosszabb időt töltenek nálunk és alapos vezetés mellett bővebben megismerkednek országunkkal, népünkkel és a magyar nemzet műveltségi állapotával is. Mi nem félünk ettől a megismeréstől, sőt örvendünk azon, hogy végre a művelt külföld tiszta, világos és igaz képet nyer rólunk.
Különösen fontos ez most, a mikor a külföldön oly sok hazug útleírás forog közkézen hazánkról, s a mikor a nemzetiségi izgatók a külföld előtt hamis színben igyekeznek feltüntetni bennünket. A kongresszusnak külföldi tagjai élő czáfolatok lesznek e hazugságok és ferdítések ellenében s biztosra veszszük, hogy ez a kongresszus nagy mértékben hozzá fog járulni országunk jó hírnevének biztosításához a nyugat nemzetei előtt.[1] (Kovács 1894, 585.)”

„[1898] Október 9-iki számunkban bemutattuk boldogult királynénk [Erzsébet királyné] kedvencz kastélyának, az Akhilleionnak pár jól sikerűlt képét. […] Korfutól a tengerparton haladva gyalog két óra járásra esik a kis Gasturi falu, a melyben semmi megemlíteni való nevezetesség nincs. Hanem a falu fölött emelkedik a Gasturi hegy sűrű olajfaligeteivel; ennek a hegynek éjszakkeleti lejtőjén épült az Akhilleion. Nem a tetején, mint a hogy mindenütt tévesen említették és épen ez okozott királynénk magányba vágyó lelkének sok kellemetlen perczet. Ugyanis az angol turisták, — a kik kiméletességükről nem a legelőnyösebben ismeretesek, — állandó szokásba vették, hogy felmásztak a hegy csúcsára és onnan messzelátóikkal nézegettek le a kastélyra. (K.F. 1898, 785.)”

„[1907] Ez a múzeum valóságos speczialitása a fővárosnak : egy művészi ízléssel összeállított úri lakás, a melynek minden tárgya egy-egy mű-darab. Nem a szokott értelemben vett múzeum, a hol a képek, szobrok merev, rideg szabályossággal sorakoznak egymás mellé, hanem meleg, intim otthon, a hol műtárgy minden szék, minden szekrény és tükör s a hol a festmények, szobrok, művészi érmek, cameók eredeti czéljukra szolgálnak : egy előkelő lakásnak szépséggel való átmelegítésére. Mert a szobrász, festő, iparművész nem azért dolgozik, hogy műve egy múzeum falán vagy szekrényében merő műtörténeti emlék legyen, a mely mellett sietve halad el az egészet egyszerre áttekinteni akaró turista, hanem azért, hogy mindennapi társává, kísérőjévé és megédesítőjévé legyen egy-egy ember vagy család életének, hogy betöltsön művészi levegővel, emelkedett, nemes hangulattal egy otthont. (Az Országos Ráth György-múzeum 1907, 36.)”

„[1908] Karnevál ő fensége, Csudáky Bertalan szemes ember, sokfelé jár, utazik, sokat lát, van érzéke a képek, a szinek iránt. A világot egy kicsit az átutazó turista szemével nézi, élénk megfigyelésével a felületnek, nem sokat törődve a mélységekkel. S előadása is színgazdagságra törekszik, mozgékony fantázia mozgatja, de néha el is ragadja a logika egyenes, csapongást nem ismerő ösvényeiről. Most a karneválról adott ki egy könyvet, olvasmányai, uti benyomásai eredményeképen. (Karnevál ő fensége 1908, 328.)”

Ezen eddig sem túl barátságos és méltató jelzők mellett a turista negatív sajátosságainak legjellemzőbb volta is előkerül már a Vasárnapi Újságban. Noha vidéken még ismeretlen, mégis a turizmus gyorsan terjedő ’járvány’ ekkortájt. Egyre világosabbá válik, hogy ez a cselekvés eltér az utazástól és inkább valamiféle szórakozás. Bizonyos helyeken a turisták tömeges jelenléte az egyre határozottabban öntudatra ébredő utazó érzékenységét sérti, nyugalmát zavarja. Tömegességük kikezdi a csendet, éles ellentétbe kerül az épp általuk meglátogatni szándékozott természettel, a természet és az ember/kultúra ősi ellentétét idézve fel. A tömegesedésről szóló szövegek ráadásul rámutatnak az utazás, úton levés egy sajátos átalakító hatására: a turista egyfajta érzékelési, érzelmi és viselkedési átalakuláson megy keresztül. Nem egyszerűen egy kíméletlen és követelőző faj egyedeiről van tehát szó, hanem egy alapvető átalakulásról, kivetkőzésről, amely így az utazás ezen formájára vet rossz fényt.

„1889] Ezután dr. Márki Sándor, a geográfusok ismert krónikása, beszélt érdekesen a régi magyar turistákról, azokból az időkből, a mikor még a turistaság és utazás csaknem egyértelmű volt, nem mint ma, midőn a geográfiai utazás és turistaság nagyon elkülönült s mig amaz komoly és legtöbbnyire nehéz tanulmány, addig ez szórakozás, pihenés. (Jankó 1889, 823.)”

„[1908] A ki a nyári hónapokban pihenést ós csendes nyugodalmasságot keres Skandináviában, jobban jár, ha a szép és tiszta levegőjű, kiránduló pontokkal is körülvett városokat látogatja meg, mintha egyenesen a természet ölébe veti magát. A természetet ugyanis főleg Norvégiában, már kikezdte a sok turista; zajuktól visszhangzanak a fjordok (ejtsd: fjórok) meredek, hegyfalas partjai s még inkább a fából épített norvég hotelek. A telivér turista pedig — tisztelet a kivételeknek — nem kellemes alkotása az Istennek. Kopogó czipőben jár, vasvégű botjával kis lyukakat ver a földbe, akár a padlóba is, a szállodában csendet nem tart, kíméletet mások iránt nem ismer, követelő, stentori hangon beszél és rendelkezik — még az is, a ki az esztendő tizenegy hónapján át a legnyugodtabb nyárspolgárias életet éli városkájában vagy falujában. A mint azonban felcsap turistának, egy másfajta speczies-évé válik a homo sapiens Linnének, a kibe az említett tulajdonságok egy csapásra beleköltöznek; mert mindez így illik a «természet hű fiához», az «egyeneslelkű, romlatlan emberhez», a kit «még meg nem rontott a kultúra.» (Győry 1908, 664.)”

A kutatásban eddig hangsúlyt kapott 19. századi negatív profil mellett a Vasárnapi Újság vizsgálata egy fokozatosan kialakuló pozitív turistakép megjelenésére is rámutat. A korabeli elit utazó viszolygása mellett, minden bizonnyal a korabeli turista = természetjáró megfeleltetés következtében a turista egészséges, jókedvű és erős akaratú profilja is kibontakozik.

„[1890] Haladjunk tehát bátran czélunk felé. Legyen ez a czél a turistaság meghonosítása hazánkban, és mert tudjuk, hogy a jó turista, ha nem több, legalább egészséges és erős akaratú ember, törekedjünk arra, hogy magyar hazánkban mennél több ilyen jó turista legyen! (A Magyarországi Kárpát-egyesület… 1890, 94)”

„[1892] Turista bál. Márczius 8-ikán este a redout kisebb termében ismét farsangi elevenség és vidámság uralkodott. A turista-egyesület rendezte ezt a mulatságot, mely aztán előkelő közönségével egy nagyobb elite-bál képét nyújtotta. Az örökké jókedvű turisták, kiket nemsokára majd csak porosan lehet látni, utoljára vették fel a saisonban frakkjukat, hogy a saját vigalmuk után helyezzék azt nyári nyugalomba. Gomblyukukban ott volt az elmaradhatatlan turista-jelvény, a havasi gyopár. A bálra Papp Zoltán «Turista-csárdást» irt, a melyet sokszor megújráztak. A négyeseket 120 pár tánczolta. (Turista bál 1892, 197.)”

Ez a természet-közeliség gyakran nem pusztán önmagában volt élmény: a természetjárással fenntartható, helyreállítható egészség már a 19. század végének bizonyos megfigyelői szerint is ellentétben állt a modernitás másik meghatározó tapasztalatával, a városi élettel. A modernitás elhozta nagyvárosi életmóddal, zsúfoltsággal és rossz levegővel szemben ebben a korban válik sajtos ellenvilággá a turizmus során megtapasztalható természet. A turizmus mint egyfajta menedék (Szijártó 2000) azóta is a turizmus egyik meghatározó értelmezése és utazásgeneráló ígérete. A hétköznaptól menekülő modern ember számára a turizmus bizonyos formái, elsősorban a természeti turizmus kínálhatja fel az igazi én megtapasztalását, a szerepektől, struktúráktól, kényszerektől vagy éppen a tömegturizmus hamis, színre vitt világaitól eltérő egzisztenciális autentikusság élményét (Pusztai 2011).

„[1889] Egy életre való társulat kezdte meg felolvasó üléseinek sorozatát. Ez a Magyarországi Kárpátegyesület Budapesti Osztálya […] Ennek első pontja volt a dr. Csapodi István előadása «A Turistaság egészségtana» czimmel, melyet a napokban olvasott fel — báró Eötvös Lóránt elnöklete alatt — meglepően szép közönség előtt. […] Dr. Csapodi előadása szerencsésen tüzetett ki az első helyre, mert csakugyan a legfontosabb dolog a turistaság komoly s ránk fővárosiakra kettősen komoly czéljainál az, hogy feladatával megismerkedjünk. Kifejtette, hogy az ülő foglalkozású városi embernek milyen szükséges a pihenésnek az a módja, mely a városi életben elpetyhüdt testnek az egészséges mozgást megadja. Ebben a tekintetben a turistaság fölülmúl minden más sportot és tornászást. Hatását biztosítja a bőséges jó levegő. Szólt arról, hogy a hegyi levegő miben különbözik a városok levegőjétől s hogy micsoda behatások tartják amazt folyton tiszta állapotban. Kifejtette a turistaságnak a tüdőre és vérkeringésre való hatását, a miben a szabad mozgásnak és a levegő ritkaságának jut ki a része. Jó hatása van a turistáskodásnak az emésztésre, részint a vérkeringés élénkebb volta, részint a nagy melegvesztés és a végzett munka folytan. […] A nőknek ajánlja a könnyebb fajta turistáskodást, de nem helyesli a férfiakkal versengő nagyobb vállalatokat. (Jankó 1889, 823-824.)”

Ahogy korábban láthattuk a turista ellentétpárja, az utazó képzete hamar megjelent a turistáról szóló szövegekben. A fenti idézet azonban jelzi, hogy a praxis, a turistáskodás terjedésével a korral foglalkozó kutatásokban gyakran dominánsnak tartott negatív elképzelés egyre tagoltabb lesz, egyre bonyolódik, egyre kevésbé magától értetődő. Ezt segítette, hogy a korabeli utazás egyik másik fontos szereplőjéről, a fürdőre járó pihenőről, nyaralóról ekkorra már világossá vált, hogy elsősorban nem betegségét kívánja kúrálni, hanem a fürdőt mint a társasági élet új terét, keretét kívánja használni.

„[1890] Előkelő fürdőhelyről írom e sorokat. Nem árulom el, hogy hol vagyok, mert se reklámot nem akarok írni, se a fürdőközönséget magam ellen lázítani.
Pedig reklámul szolgálna ez a kis szemle, mert első följegyzésem, hogy itt a kúra másodsorban áll, az első helyet foglalja el a — toilette : gyógysétához, fürdés előtt, fürdés után, ebéd előtt, ebéd után, sétatéri, estélyi, turista, csolnakázó, lawn-tennis, lovagló, báli-öltözék szükséges «hazánk e drága fürdőhelyén». Nem is szólva a házi pongyoláról és esős időre való egyszerű öltözékekről.
Ezt olvasva tódulnának ide az öltözni szerető előkelő hölgyek, hogy ruhapompájukat ragyogtathassák.
Másrészt meg neheztelnének az ittlevő hölgyek, hogy elárulva fényűzési szenvedélyüket, kiteszem őket a zsarnok férj gyanújának, hogy nem gyógyulni jöttek ide, hanem páváskodni. (Iza 1890, 519.)”

A fürdőhelyekről érkező beszámolók, amelyek egyre kevésbé a különböző víz-kúrák előnyeiről és hatásairól szóltak, a szabadidejüket töltők egy újabb sajátos profilját hozta létre, amelyet egyre inkább neveztek nyaralónak. Turista és nyaraló eleinte mindössze a két különböző aktivitás és világszemlélet megkülönböztetését szolgálta, nem kellett azonban sok időnek eltelnie és az utazók társadalma tovább szegmentálódott, identitások öntudatos képviselői újabb ’idegeneket’ fedeztek fel az addig általuk használt terekben és a két szerepet szembe állították egymással. E 19. század végi összehasonlításban a turista egyre inkább az utazó korábbi pozitív jellemzőit nyeri el, nemes és gyönyörködő lélek, míg a nyaraló a turista korábbi sztereotipikus jelzőhalmazából örököl meg néhány sajátosságot és lesz henyélő és félrevezetett. E képzetváltozás és a nyaraló profiljának egyre nyilvánvalóbb feltöltődése a turistát az utazásról szóló intellektuális szövegekben megjelenő legjelentősebb oppozíciós párjához, a zarándokhoz sodorta közel, sőt esetenként azzal azonosította. A nyaraló válla fölött áttekintve a századforduló turistája zarándoknak tűnt.

„[1901] Tátra-Kalauz. Dr. Szontágh Miklós «Tátra-Kalauza» új, teljesen áldolgozott második kiadásban jelent meg dr. Jármay László javításaival, bő és kellő tájékoztatást nyújtván az egész Tátra-vidékről és a Tátrafürdőkről. A jó útikönyvben vannak térképek, statisztikai adatok, útmutatások, természetrajzi és történeti adatok, végre a nyaraló és turista szükséges tudnivalói együtt vannak benne. (Tátra-Kalauz 1901, 455.)”

„[1904] Hát csak örüljünk a haladásnak! Egész biztosra veszem azt az időt, a mikor a Tátra is a nyári vándorlásnak nemzetközi országútjává fog válni. De azt hiszem, nagy tévedés volna, ha ez alapon a Tátra-telepeket is arra a mintára rendeznék be, a mely egy-egy világfürdőt vagy Rivierát óriási aranyfelszivó medenczének tűntet fel. Az üdülő emberiségnek azt a divatos organizáczióját, a mely egyfelől henyén mulató és költekező fürdővendégekből, másfelől élelmes vendéglősökből és keringélő pinczérékből áll, egyik oldalon is, másikon is örökké nyitott marokkal: ezt nem lehet a mi Tátránkra egyszerűen átültetni. Bizonyosan lesz egyik-másik pontjának olyan rendeltetése is, a melynél fogva a nemzetközi «upper ten thousands» előkelő gyűlhelyét fogja jelenteni. De a nemzetköziség szempontjából uralkodó alakja, világhírének jelzője mindenkor az igazi, egyszerű turista lesz. Az, a ki őszintén gyönyörködik a természet szépségeiben és annál jobban, mentől több fáradság árán juthat csak élvezéséhez. A művelt emberiségnek ez a nemes hajtása folyton gyarapodik, és ez fogja megteremteni a Tátrának igazi jövőjét, azt, mely minden rejtett kincsét napfényre hozza és a világforgalom értékévé avatja. Ebben az irányban a Tátra diadalmasan fogja megállani a versenyt a világ bármely tájszépségeivel. (Mezei 1904, 612.)”

„[1907] Társaságunk most a part mentén az Óvár alatt a «Remetebarlangokhoz» zarándokolt. A turisták hosszú sora semmihez máshoz nem hasonlít jobban, mint egy zarándokmenethez: batyuval hátukon, bunkós bottal a kezökben és szent áhítattal arczukon haladnak itt a természet zarándokai a természet örök búcsújáró helyeire, örök szépségeihez. (Büttel 1907, 153)”

A turistáskodás elterjedésével egyre világosabb attribútumai alakultak ki a turistának. Korábban furcsának tartott ruhák, viselet-részletek vagy kiegészítők mindinkább a turista azonítására alkalmas, ismert elemekké válnak. Az elszántsággal és minden bizonnyal a célra töréssel, néha követelőzéssel összekapcsolódva a turista fokozatosan egy egyenruhába öltözött hadsereg tagjaként jelenik meg. A szervezett utazások elterjedése, elsősorban az ezt feltaláló Thomas Cook irodájának tevékenysége nyomán a turista egyre inkább csapatokban, rajokban, hordákban jelenik majd meg a 20. századi intellektuális és tudományos kritikákban (ehhez ld. Fejős 1998). A furcsa maskarát viselő utazó nyakában már a 19. század végén megjelenik mindmáig legfontosabb azonosító eleme, a fényképezőgép. A tömegesedés mellett tartja magát a turista mint atletikus természetjáró 20. század elejére már közkeletű képzete is, ezért a turista viselet egy idő után divat lesz: magukat turista mimikribe álcázó ál-turistákat észlel a kor éles szemű megfigyelője. Utazók szemben a turistákkal, turisták önmagukat megkülönböztetve a nyaralóktól, ál-turisták magukat turistának álcázva – láthatjuk, a ’szabadidő osztály’ (Bendix 2012) egyre számosabb, akárcsak a róla születő elképzelések.

„[1891] A piros szinü napernyők használatát néhány tiroli községben eltiltották, mivel a legelő armokat izgatják s több szerencsétlenség előidézői voltak. Ez a rendelet különösen a turista nők ellen szól. (A piros szinü… 1891, 568)”

„[1892] Gomblyukukban ott volt az elmaradhatatlan turista-jelvény, a havasi gyopár. (Turista bál 1892, 197.)”

„[1892] A minap az angol gyarmat egyik összejövetelén amerikai turista hölgyeket láttam. Valóságos egyenruhát viseltek, még hajtóka is volt gallérjukon és kevés híjjá, hogy a Cook-féle körutazási vállalat kezdőbetűit ki nem tűzték nemezkalapjaikra. Reám ez a karaván eleinte borzasztó hatást tett, különösen mikor azt hallottam, hogy a társaság kétharmada sokszoros milliomos, s otthon a divat dolgában mérvadó szerepet visznek. Ámde behatóbb megfigyelés után rájöttem, hogy czipők, keztyük és jupon-ok dolgában csakugyan sokat tanulhatnánk tőlük. (Alice 1892, 635.)”

„[1898] Egyes kirándulók a hagyományos turista ruhát viselték, a fűzős czipőt, gyapjú harisnyát, rövid nadrágot, loden - kabátot, zergeszakálas kalapot és az elmaradhatatlan szöges botot. A legtöbbje fényképező készüléket és hátzsákot czipelt, a mely meg volt rakva elemózsiával. Egyik-másik úgy kiöltözött, mint egy éjszaksarki utazó s úgy el volt látva élelemmel, hogy megirigyelte volna Nansen, a mikor a Ferencz József-földön telelt. (Kovács 1898, 413-414.)”

„[1907] A Rigi csúcsának ma már nincs több jelentősége a turista szemében, mint bármely országútnak. Tömegesen tartanak fogaskerekűje felé a fehérruhás, kaczagó nők, a kik egy pillanatig sem gondolnak arra, hogy kirándulásuk veszedelemmel is járhat. Valamint — kevés kivétellel — teljesen elveszti jelentőségét a lodenból szabott turista öltözet és szeges hegymászó czipő is. A legtöbben csak divatból öltik fel, mert a sétatereken és a szállodák éttermeiben sokkal több az ilyen turista, mint a hófödte hegycsúcsokon. (Sárosi 1907, 718-719.)”

Valóság és látszat közti eltérés nemcsak turisták és ál-turisták között volt már ekkor tetten érhető. A turizmus medialitását is észlelik az élesebb szemű kortársak. Valóság és képmása problémás viszonya már ekkor kezd kialakulni. Ahogyan a turizmus kritikai kutatása azóta is többször rögzítette: a valóság mediálisan közvetített mása, amely egyébiránt utazásra késztet minket, egyre inkább betolakszik a valóság és a turista közé. Útikönyvek, utazási reklámok, a lokális célpontok mediálisan közvetített képmásai kezdik ’felülírni’ a valóságot: a falnyi poszterekben hazavihető, digitális másolataiban részleteiben tanulmányozható Mona Lisa eredeti ’változata’ előtt annak kicsinységétől kiábrándult turisták fordítanak hátat – beteljesítve a Walter Benjamin leírta auravesztést (Benjamin 2003). Eredeti és másolat viszonya az egyre komplexebb valóságközvetítő rendszerek, turizmus és média nyomása alatt egyre bonyolultabbá válik. És ezen rendszerek fogságában a valóság általa elképzelt mása után vonzódó turista egyre szánalmasabbnak tűnik (Pusztai 2009).

„[1894] A közoktatásügyi miniszter mint turista. Báró Eötvös Loránd közoktatásügyi miniszter kedvtelései között talán az első helyet foglalják el a turista élvezetek. Évenkint, ha az iskolai szünidők megkezdődtek, pontosan megjelent Tirolban, hol valóságos törzsvendégnek tekintik. Itt aztán kedvére áldoz a turistaság örömeinek. Neki egyetlen sziklahegy sem megmászhatatlan ; a vezetők ismerik őt mindenütt. Már hajnali 3 órakor felkel s a nélkül, hogy útját előre bejelentené, megindul a hegyek felé, honnan csak a déli harangszó veti haza. Akkor gyorsan átöltözködik s mintha mi sem történt volna, leül a table d'hote-hoz a vendégek közé. Legnagyobb paszsziója, ha a Bedecker szerint utazó vendégek által elmeséltetheti csodás kalandjaikat. Ilyenkor nagy áhítattal hallgatja a mesés történeteket s minden kérdésével csak megerősíteni igyekszik a hallgatót abban a hitben, hogy az egy naiv, soha sem utazott turistával áll szemközt, a ki okulni vágyik a hegyek héroszainak előadásából. (A közoktatásügyi miniszter… 1894, 405.)”

Turistáskodni mindezen képzetek és csalfaságok, az egyre jobban kiépülő utaztató rendszer (- a 19. század végén a világ vezető utazási irodájának, a Thomas Cook-nak Budapesten is volt már irodája -) ellenére is kellemes cselekvése volt a gazdagodó 19. századi polgárságnak. A polgári életmód, a szabadidő-eltöltés és a szórakozás, sőt ahogy alább látjuk majd, a mulatozás kifejezetten részét képezhette az egyébként a természet szeretetétől és a test városon kívüli felfrissülésétől hajtott polgárságnak.

„[1889] Innen a meredek lejtőn a «Dobogókőn» tetejére visszakúszva, a társaságnak az erdőbe vonult részét kerestük fel, a hol is a Pilis-Szent-Keresztröl felért szakácsok előkészületeben gyönyörködve, kissé kipihentük magunkat. […] A telepen az újonnan érkezett tagokkal turista csapatunk 46 főre szaporodott, köztük 8 hölgy, kik a Dobogókő csúcsa felé sétáltak, s csak az onnan nyíló kilátás megszemlélése után tértek be az erdőbe az egybegyűltek éljenzése és az időközben megérkezett pilis-szent-kereszti czigány-zenekar által rázendített Rákóczy-induló hangjai által fogadtatva.
Az uj tagok bemutatása után rögtön az ebédhez ült a társaság, mely a hölgyek részére egy, a rendelkezésünkre bocsátott derék erdővédek által rögtönösen összeállított asztalon, az urak részére pedig a természet zöld térítőjén, a gyepen tálaltatott fel. Kedélyes hangulatban fogyasztottuk el az ebédet, melynek végeztével a turista-csapat tánczot rögtönzött.
Végre azonban a visszatérésre kellett gondolni, s fájdalmas szívvel bár, elindultunk az erdészek által időközben teljesen felállított sátorhoz, mely előtt a táborunkat jelző hatalmas nemzeti lobogó alatt festői csoportot alkottunk, melynek balszárnyán a zenekar foglalt állást. E csoportozatnak fényképészeti felvétele után a zenekar által rázendített «Hunyadi» indulóval kezdtük meg a leszállást Pilis-Szent-Kereszt felé. (A budapesti turisták… 1889, 582-583)”

Jegyzetek

«[1] Nem tartozik ezen írás szűkebb témájához, de a turizmus mint egyfajta propagandalehetőség jól tetten érhető e szövegben. Nem meglepő, hogy a trianoni döntés után e szemlélet komoly mértékben teret nyert a hazai turizmusirányításban (vö. Jusztin 2006, 196).

Források

mind a
Vasárnapi Újság 1854-1921 (2008). Budapest: Arcanum.
alapján

A budapesti turisták kirándulásaiból (1889). 36/36. pp. 582-583.

Alice (1892). Párisi divat levél. 39/37. pp. 634-635

A piros szinü… (1891). 38/35. p. 568

Büttel János (1907). A Balaton jegén. 54/8. p. 153

dr. Farkas László (1892). Miss Nightingale. Egy angol nőről a magyar nőknek. 39/11. pp. 515-516

Győry Tibor (1908). Svéd, norvég és dán benyomások. 55/33. pp. 664-666.

Iza (1890). Divat szemle. 37/32. pp. 519-520.

Ifj. Jankó János (1889). Turista-felolvasás. 36/50. p. 823.

Karnevál ő fensége (1908). 55/16. p. 328.

Dr.K.D. (1894). A Lomniczi és Gerlachfalvi csúcsokon. 41/48. p. 806.

K.F. (1898). Részletek az Akhilleion-kastélyból. 45/45. pp. 785-786.

Koburg Ferdinánd herczeg (1886). 33/52. pp. 841-842.

Koritniczán (1877). 24/35. p. 556.

Dr. Kovács Dénes (1894). A közegészségügyi és demográfiai kongresszus. 41/36. pp. 585-87.

Dr. Kovács Dénes (1898). Báró Eötvös Loránd-menedékház a Dobogókőn. 45/24. pp. 413-14.

A közoktatásügyi miniszter… (1894). 41/24. p. 405.

K.T. (1863). Bécsi levél. 19/20. pp. 178.

Kürthy Emil (1889). Barangolások a Tátravidéken. 36/39. pp. 630-633.

Luser L.-féle turista tapasz. (1895). 42/17. p. 280.

A Magyarországi Kárpát-egyesület Budapesti Osztályának közgyűlése (1890). 37/6. p. 94.

Mezei Ernő (1904). Tátrai perspektívák. 51/36. pp. 610-612.

Az Országos Ráth György-múzeum (1907). 54/2. pp. 35-36.

Sárosi Bella (1907). A Pilatus csúcsán. 54/36. pp. 718-19.

Szádeczky Gyula (1893). Angol könyv Magyarországból. 40/6. pp. 93-94.

Tátra-Kalauz (1901). 48/28. p. 455.

Törs Kálmán (1878). Kárpáti képek. 25/27. pp. 422-423.

Turista bál (1892). 39/11. p. 197.

Felhasznált irodalom

Antalffy Gyula (1984). A reformkor Balatonja. Budapest: Panorama.

Bauman, Zygmunt (1996). From Pilgrim to Tourist – or a Short History of Identity. In Hall, S. – du Gay, P. (eds.). Questions of Cultural Identity (pp. 18-36). London: SAGE.

Bendix, Regina (2012). A múlt, a jelen és a jövő emlékeit hasznosítva. Megfigyelések a turizmus és a narráció kapcsolatáról. In Bódi J. – Pusztai B. (eds.). Túl a turistatekinteten. A turizmus kritikai és kultúratudományi perspektívái (pp. 118-145). Budapest – Pécs – Szeged: Gondolat – PTE Kommunikáció- és Médiatudományi Tanszék – SZTE Kommunikáció- és Médiatudományi Tanszék

Benjamin, Walter (2003). A műalkotás a technikai reprodukálhatóság korában. Online: http://aura.c3.hu/walter_benjamin.html Hozzáférés: 2012.09.10.

Blasi, Anthony (2002). Visitation to Disaster Sites. In William H. Swatos - Luigi Tomasi (eds.). From Medieval Pilgrimage to Religious Tourism (pp. 159-181). Westport: Praeger.

Boissevain, Jeremy (2000). Hidden rituals. Protecting culture from the tourist gaze. In Dekker, T. Helshoot, J. – Wijers, C. (eds.). Roots and rituals. The construction of ethnic identities (pp. 733-748). Amsterdam: Het Spinhuis.

Boissevain, Jeremy (ed.) (1996). Coping with tourists: European reactions to mass tourism. Oxford: Berghahn Books.

Buzinkay Géza – Kókay György (2005). A magyar sajtó története 1. Budapest: Ráció.

Buzinkay Géza (1979). A Vasárnapi Újság a dualizmus kor első felében 1867-1890. Magyar Könyvszemle 1, pp. 25-42.

Csíki Tamás (2010). Kordén és vasúton: Utazók társadalmi tapasztalata a 19. század második felében - A Vasárnapi Újság útirajzai alapján. Publicationes Universitatis Miskolciensis. Sectio Philisophica. tom. 15 fasc. 1, pp. 21-35.

Dalby, Andrew (1992). Transyvanian Inns and Travellers. In Oxford Symposium on Food and Cookery 1991 (pp. 67-76). London: Prospect Books.

Dann, Graham M.S. (ed.) (2002). The Tourist as a Metaphor of the Social World. Wallingford: CABI.

Edwards, Justin D. (1998). Henry James’s „Alien” New York: Gender and Race in The American Scene. American Studies International February 1998. vol. XXXVI. No.1, pp. 66-80.

Fejős Zoltán (1998). „Hordák” és „alternatívok”? In Fejős Zoltán (ed.). A turizmus mint kulturális rendszer (pp. 5-9). Budapest: Néprajzi Múzeum.

Gyömrei Sándor (é.n. [1934]). Az utazási kedv története. Budapest: Gergely.

Hannonen, Pasi (2003). „Tourists are Tourons and Travellers are Very Different”: How Mainstream Tourists and Budget Travellers are Seen by Backpackers. Acta Ethnographica Hungarica 48(1–2), pp. 161–172.

Irina Popova-Nowak (2006). A nemzet felfedezésének Odüsszeiája. Magyarok Magyarországon és külföldön, 1750–1850. Korall 7/26, pp. 128-152.

Jane Stokes (2008). A média- és kultúrakutatás gyakorlata. Budapest–Pécs: Gondolat Kiadó - PTE Kommunikáció- és Médiatudományi Tanszék.

Jusztin Márta (2006). Utazgassunk hazánk földjén! Korall 7/26, pp. 185-209.

Katona Csaba (2002). Füred és vendégei. Egy fürdőhely és „társadalma” az 1840–1860-as években. Korall 3/7-8, pp. 56-77.

Kósa László (1999). Fürdőélet a Monarchiában. Budapest: Holnap.

Kovács Sándor Iván (1988). Szakácsmesterségnek és utazásnak könyvecskéi. Budapest: Szépirodalmi.

Köstlin, Konrad (1996). Utazás, régiók, modernség. Café Babel 22/4, pp. 117-124.

Lamster, Mark (2006). Spalding's World Tour. The Epic Adventure that Took Baseball Around the Globe - And Made it America's Game. New York: PublicAffairs.

Levenstein, Harvey (1998). Seductive Journey: American Tourists in France from Jefferson to the Jazz Age. London: University of Chicago Press.

Miklóssy János (1972). „Organum a nagy közönségért”. (A Vasárnapi Újság a Bach-korszak éveiben). Az Országos Széchényi Könyvtár évkönyve 1972, pp. 329-342.

MTESZ (1976). Magyar Nyelv Történeti-etimológiai Szótára 3. Benkő Lóránd (ed.). Budapest: Akadémiai.

Oppermann, Martin (1999). Sex tourism. Annals of Tourism Research 26, pp. 251-266.

Orosz Noémi (2009). A Vasárnapi Újság (1854-1921) története. Szakdolgozat, Debreceni Egyetem.

Pallas Nagylexikona (1897). A Pallas Nagylexikona. Az összes ismeretek enciklopédiája tizenhat kötetben. XVI. kötet. Budapest: Pallas.

Polgárdy Géza (ed.) 1941. Magyar Turista Lexikon. Budapest: Eggenberger-féle Könyvkereskedés.

Pusztai Bertalan (2004a). Búcsújárásból vallási turizmusba. A modern turizmus egy formájának kialakulása. In S. Lackovits E. - Mészáros V. (eds.). Népi vallásosság a Kárpát-medencében 6/1-2 (I/421-433). Veszprém: Veszprém Megyei Múzeumi Igazgatóság.

Pusztai Bertalan (2004b). Aszketikus zarándokok és élvhajhász turisták. In Barna G. (ed.). "...szolgálatra ítéltél..." Bálint Sándor emlékkönyv (pp. 112-119). Szeged, Lazi.

Pusztai Bertalan (2009). Tértudat és tudatturizmus: a tájjal kapcsolatos értelmező folyamatok szerepe a turizmusban. In Michalkó G. – Rátz Tamara (eds.). A tér vonzásában: a turisztikai termékfejlesztés térspecifikus vonásai (pp. 17-30). Székesfehérvár – Budapest: Kodolányi János Főiskola – MTA Földrajztudományi Kutatóintézret – Magyar Földrajzi Társaság.

Szijártó Zsolt (2000). A turizmus mint menedék. Képek és elképzelések a Káli-medencében. In Fejős Zoltán – Szijártó Zsolt (eds.). Turizmus és kommunikáció (pp. 7-23). Budapest-Pécs: Néprajzi Múzeum – PTE Kommunikációs Tanszék.

Twain, Mark (1964). The innocents abroad or the new pilgrims' progress. Being some account of the steamship Quaker City's pleasure excursion to Europe and the Holy Land. New York: Bantam Books.

Urry, John (2012). A turistatekintet. In Bódi J. – Pusztai B. (eds.). Túl a turistatekinteten. A turizmus kritikai és kultúratudományi perspektívái (pp. 41-62). Budapest – Pécs – Szeged: Gondolat – PTE Kommunikáció- és Médiatudományi Tanszék – SZTE Kommunikáció- és Médiatudományi Tanszék

Vissi Zsuzsanna (1993). Érzelmes utazás - Grand Tour Itáliába. Rubicon 4/3, pp. 9-12.

A kolumnista: bennszülött antropológus

BÁNYAI JÁNOS

Szajbély Mihálynak, születése évfordulójára, tisztelettel

Teofil Pančićnak az újvidéki Cenzura nevű kiadónál megjelent Plavušina dilema – magyarul: A szőkeség dilemmája – című cikkgyűjteménye a szerb újságírásban nagyon népszerű és ezen felül igazán tiszteletre méltó publicisztikai műfajt, a kolumnát reprezentálja magas színvonalon.

Teofil Pančić szabadúszó újságíró, Újvidéken és Zimonyban él, évek óta figyeli az országos és a helyi politikák történéseit, a mostani már a szerző tizennegyedik kötete. Bár foglalkozása szerint újságíró Teofil Pančić, sokan tartják írónak, mondjuk hírlapíró írónak, megint mások antropológusként tartják számon, nem is eltúlozva újságcikkeinek jelentőségét, hiszen több könyve jelent meg a nevezetes és kiválóan szerkesztett XX. Század nevű antropológiai könyvsorozatban, Ivan Čolović magánvállalkozásában, s ezek a könyvek mind újságcikkeket tartalmaznak. Szólni kell azonban ezeknek az újságcikkeknek a műfajáról. A nyomdászatból kölcsönvett szóval kolumnának mondják a Teofil Pančić által művelt publicisztikai műfajt, kolumnistának, aki műveli. A kolumna egyazon szerzőtől ugyanazon a helyen, ugyanúgy tördelve sorozatosan megjelenő hírlapírói műfaj, napilapok és hetilapok egyaránt művelik; minden valamirevaló újságnak van kolumnistája, vannak akik, legtöbben, hétről hétre jelentkeznek írással, de vannak, ritkán, akik napról napra, azonos fejcím alatt, az újságnak ugyanazon a helyén. A híres szerb regényíró, Svetislav Basara már néhány éve naponta jelentkezik kolumnával a Danas nevű napilapban. Teofil Pančić egy ideig a szókimondó Peščanik hírportálon jelentkezett napról napra. Öngyilkosságnak mondta ezt a vállalkozását az új könyv előszavában, naponta megjelenő hetilapformátumú kolumnának... Egy rendkívül termékeny szerzővel állunk szemben tehát, egy olyan szerzővel, akiről valóban joggal állítható, hogy író, holott foglalkozása szerint újságíró, hiszen a műfaj, amit művel nyelvezetével és stílusával, hangvételével és anyagának elrendezésével közel áll az irodalmi, mondjuk prózai műfajokhoz, ilyen szempontból a magyar hírlapírásban népszerű tárcára emlékeztet, a sokszor tárcanovellának mondott műfajra, holott tartalma szerint napi politikai és nemcsak politikai események kommentárja, ilyen értelemben hírközlő funkciója is van, s ennyiben nagyon távolra kerül a tárcától, főként a tárcanovellától. A kolumnát hírközlés előzi meg, legtöbbször akár a magas politika világából, akár a vidéki történésekből származó újsághír, amelynek neves vagy névtelen hősei vannak, mindig valaki, akinek a neve valamilyen jelenséget, vagy politikai tisztséget közöl. Van amikor a kolumnista névszerint hivatkozik a személyre, van amikor csak utalásszerűen, máskor megkerülve a nevet csupán a szerepet hozza szóba, ám akár a névvel, akár a név nélkül megjelenő személy mindig valamilyen általánosabb történést, jelenséget jelöl, valamit, ami  az előző vagy az elmúlt napok eseménye, ezért aztán a kolumna mindig időszerű, látszólag gyors feledésre van ítélve, mint általában a napi hírek, ugyanakkor azonban meg is őrzi a jelenséget, mert példának veszi egy általánosabb értékrendben, valójában abban az értékrendben, amit a kolumnista szemlélete, világlátása, nem utolsó sorban személyisége képvisel. Itt van mindjárt példának Teofil Pančić legújabb könyvének címe: A szőkeség dilemmája. Ki ez a szőkeség, aki dilemmázik? Sokszor szexista viccek vissza-visszatérő hőse, egy személytelen jelkép tehát, kíméletlen viccek hőse, akiről minden elmondható, csak éppen néven nem nevezhető, mert szőkeségén kívül se neve, se megkülönböztető ismertető jegye, se élete, se életrajza nincs, nem lehet tudni hová tartozik a társaságban, azon kívül, hogy festett, vagy ritkábban természetes szőkeség, semmi mást nem lehet tudni róla, illetve annyit mindenképpen, hogy bárgyú és naív, céltábla, amit a vicc mindig telibe talál... Milyen dilemmával küzd a viccek világából Teofil Pančić könyvének címébe került szőkeség? Egy rosszul feltett kérdésen dilemmázik, azon, hogy hogyan mondják helyesen Irán vagy Irak... Nincs helyes válasz a kérdésre, mert értelmetlen a kérdés, ám dilemmát okozott a szőkeségnek, megoldatlan dilemmát. Teofil Pančić nem hagy kétséget affelől, hogy a szőkeség nem nyugvó dilemmája valójában szimbóluma az egész szerb közéletet átható, váltig ismételgetett, sok-sok politikai megnyilatkozásban napról napra felmerülő dilemmának, hogy vajon mi a helyes, Koszovó vagy Európa. Pančić szerint a kérdés számtalan oknál fogva értelmetlen, ami nem akadályozza meg a politikai, az értelmeiségi és más eliteket, hogy választ keressenek rá, mintha komoly kérdés volna. Amikor az új kötetbe sorolt írások készültek épphogy megszabadult a közélet a legmélyebb válságtól, ám a kérdés fennmaradt és állandó dilemmát jelent, úgy látszik a világ végéig, meg a válaszok sokféleségét hozza magával, a téblábolást az időben, a rövid ideig tartó akaszkodást hol Európára, hol Oroszországra, Koszovóra és Vajdaságra, a liberalizmusra és a konzervativizmusra, a baldoldali frázisra és a jobboldali csizmára... Amikor a kötet írásai készültek az ország ebben a rosszul feltett kérdésből következő dilemmában lélegzett, s Pančić egész könyve magát ezt az értelmetlen dilemmát támadja, anélkül, hogy egyetlen pillanatra is megoldást javasolna, nem a kolumnista dolga, hogy megoldja a dilemmát, az ő dolga, hogy a dilemma értelmetlenségére figyelmeztessen, meg persze, hogy sorra vegye a dilemmában élőket, a dilemmára választ keresőket, mindazokat, akik lázálmukban feltették a kérdést s azóta ámokfutók módjára ismételgetik. Róluk, eme értelmetlen dilemma hordozóiról, megszólaltatóiról, a sok változatban előforduló szőkeségekről szólnak Teofil Pančić kolumnái, és nem akárhogyan. Persze Pančić nem hagy kétséget saját álláspontja felől; nem keres választ az eleve értelmetlen kérdésre, neki nem okozott dilemmát a rosszul feltett kérdés, nem osztozik a szőkeség gondjában, ő mást sem tesz, mint hogy sokfelől, akár az is mondható, hogy minden irányból a kérdés értelmetlenségére, a dilemma tarthatatlanságára figyelmeztet.

Megjelent egyszer a lebombázott, majd sebtiben újraépített újvidéki vasúti és közúti hídon egy transzparens, afféle politikai jellegű felírat: „1999 – 2009, bombák akkor, statútum most. A cél nem válogat az eszközökben”. Vajdaság tartomány statútuma körüli folyó ádáz politikai harcok idején történt ez, akkor amikor a készülő statútum ürügyén Vajdaságot és a vajdasági politikai elitet vette célba az országos pártpolitika. Vojislav Koštunicának, nemrégiben még szerb kormányfőnek azóta igencsak levitézlett pártja fiataljai tűzték ki a feliratot a hídra. Pančić ezt az eseményt kommentálva, ennek a könyvnek talán egyetlen helyén szólal meg önmagáról, mondván, ne kérdezzék meg őtőle, honnan ezeknek a hidat mászó ifjaknak a politikai kultúrája, nem az ő dolga, hogy a kérdésre válaszoljon, az ő dolga, hogy tanúskodjon, minden más a multudiszciplináris szakértők csapataira tartozik. Azért említem A szőkeség dilemmájának éppen ezt a szöveghelyét, mert részint a kolumna természetére és a kolumnista dolgára mutat rá, részint pedig a poltikai életnek azt az időszakát jellemzi, amikor a Vajdaság került a politikai beszéd előterébe, minthogy legalább részben vissza akarta szerezni azokat a tartományi jogokat, amelyeket Milošević feltétel nélkül elrabolt tőle. A bombázások és a statútum közös nevezőre hozása azt jelzi, hogy akkoriban nem igazán válogattak az eszközökben, aminthogy akkor sem, amikor az ország új alkotmányát szavaztatták meg a honpogárokkal és amikor Vajdaság nemet mondott az alkotmányra... Kemény politikai harcok dúltak akkoriban, igaz, mostanára sem csendesedtek el nagyon, a tartomány továbbra is a poltikai elitek sorozatosan visszatérő témája. A kolumnista Teofil Pančić nem keres magyarázatot a történésekre, nem az ő dolga, hogy elemezzen, az ő dolga, hogy tanúskodjon, ám nem a semleges tanúskodás a feladata, hanem a tanúskodásba épített értékelés és értelmezés, ami persze nem lehetséges a személyiség megnyilvánulása nélkül. Azt jelenti ez, hogy a kolumna egyszerre rögzíti az eseményt, sokszor máshol már rögzített eseményt tűz a tollára, s ehhez értékelő és értelmező tanúskodást fűz, valamit, ami egyszerre kommentár és személyes megnyilatkozás. Teofil Pančić kolumnáit egyszerre lehet tanúskodásnak és személyes megnyilvánulásnak venni, mert bennük írásról írásra éppen a személyes ítéletmondás, a személyes állásfoglalás szólal meg, ám sohasem közvetlenül, sohasem a puszta szókimondás eszközével, hanem – s itt lép be kolumnáiba az irodalmiság alapvető jegye – elhalasztva, elodázva, ami ebben az esetben nem más, mint a humor, az irónia, nem egyszer a szarkazmus bevezetése a beszédbe. Akár az is mondható, hogy az irodalmi beszédmód és formálás, a nyelv nyújtotta lehetőségek kihasználása, a stilisztika eszköztára épül rá a tanúskodás szövegére, mindarra, amit a napi politikai és nemcsak politikai történések kínálnak fel. Ezért állítható, hogy ha egyszer valaki, tíz, vagy húsz, vagy harminc év után arra lesz kíváncsi, milyen volt a politikai élet, milyenek voltak a mindennapok, mit jelentett egykor Vajdaság tartomány jelenléte a szerbiai közéletben és gazdasági életben, akkor nyugodtan fordulhat Teofil Pančić és más neves kolumnisták, Miloš Vasić, Nataša B. Odalović, Svetislav Basara – hogy csak a Danas kolumnistái néhányának nevét említsem meg – kolumnáihoz. (A Danasról csak annyit, hogy sokan tekintik naponta megjelenő hetilapnak.) Ezért esik oly közel a kolumna mind a tárcához, mind pedig az antropológiához. A kolumnisták joggal tekinthetők bennszülött antropológusoknak.

Szubkulturális identitásperformansz[1]

A Comicbookgilr19 YouTube csatorna példája

MÁTYUS IMRE

- Vázlat -

A YouTube felületein megjelenő professzionális (céges keretek között, profitszerzés érdekében készült) és amatőr médiatartalmak egymás mellett, „egymással együtt fejlődve” jelennek meg, „amely miatt a piaci és nem-piaci kultúrák megkülönböztetése nem jelent valódi segítséget a részvételen alapuló kultúra (participatory culture)” (Burgess & Green 2009, 103) elemzésében. Valóban úgy tűnik, hogy a felhasználók által létrehozott, illetve a professzionális média által megosztott tartalmak között egyfajta közeledés tapasztalható – a prosumerek a kommerciális tartalmak szerkezetét, minőségét utánozzák, a hivatásos, profitorientált médiaszereplők pedig a személyesség, az autentikusság, őszinteség látszatát keltő amatőrizmus irányába mozdulnak el. Amennyiben elfogadjuk azt a Manovich (2011) által is felvetett lehetőséget, miszerint a hagyományos média eleve „kolonizálta”, döntően meghatározza a felhasználói kreatív praxisokat, el kell fogadnunk, hogy az online megjelenített, személyesnek, autentikusnak tűnő önreprezentációk szükségszerűen meditizáltak, szerkesztettek, mesterségesen létrehozottak lesznek, s alárendelődnek a médiáról szerzett tapasztalatoknak, valamint a feltételezett közösség elvárásainak.

Alábbi szöveg arra tesz kísérletet, hogy egy tematikus YouTube csatorna, a Comicbookgirl19 képregény show példáján keresztül bemutassa a felhasználók által létrehozott szubkulturális beágyazottságú műsorokban megjelenített, mediatizált én (online perszóna) szerkesztett, tervezett jellegét, mely szembeállítható az önreprezentáció (mint valamilyen offline kontextusban létező személyiség online leképzésének) aktusával. Arra is megpróbálok rávilágítani, hogyan rendelődik alá a műsorvezető online előadott (performált) identitása a célközösségként elgondolt képregény-rajongó szubkultúra kollektív identitásának, hogyan alakul a készítő mediatizált énje az adott fogyasztói közösség számára releváns referenciák hordozójává?[2]

Az új média szerepe a szubkulturális identitások megjelenítésében

Az új média – különösen pedig a 2004-től datált web 2.0-s korszak – egyik legfontosabb újítása a digitális kulturális alkotások, médiaszövegek korábban példátlan expanziója. Ez a mennyiségi és tematikai téren is megmutatkozó tartalomnövekedés részben a digitális tartalmakat létrehozó, termelő felhasználók (prosumerek) tevékenységének eredménye, mely lehetővé tette, hogy a korábban a professzionális média által kihasználatlanul hagyott, speciális preferenciákkal rendelkező fogyasztói rétegek számára alacsony előállítási költséggel lehessen létrehozni médiatartalmakat.

Bár Alvin Toffler már korábban rámutatott,[3] hogy a posztindusztriális (információs) társadalomban a hagyományos standardizált tömegtermelést egyre nagyobb mértékben felváltja az egyéni ízléshez illeszkedő niche-piacokat kielégítő termelés, a folyamat – médiatermékek szintjén – érezhetően az ezredforduló utánra ért be. Anderson (2007) szerint a korábban kiaknázatlan piaci réseket kiszolgáló termelés nem váltja fel, hanem sokkal inkább kiegészíti a kulturális alkotások termelésének korábbi, nagyüzemi központú szemléletét, amennyiben lehetővé teszi, hogy a kisebb ízléscsoportok érdeklődése gazdaságosan kiszolgálható legyen:

„[…] helyreáll a felbillent egyensúly, és a sikertermékek vagy piaci rések (főáramlatbeli vagy szubkultúra) közötti választásra kényszerítő „Vagy” korszak folyamatosan átadja helyét az „És” korszaknak. Napjainkban a kultúránk fokozódó mértékben a csúcs és a hosszú farok területe, a slágerek és piaci rések, az intézmények és  az egyének, a profik és az amatőrök összességéből áll.” (Anderson 2007, 202.)

Ebben a megközelítésben tehát a web 2.0 által elhozott expanzió az online elérhető, felhasználók által létrehozott tartalmak terén nem felszámolja, hanem (kvázi)egyenrangú amatőr, vagy fél-professzionális termelőkkel egészíti ki a médiatartalmat előállító professzionális szereplők körét.

Az online médiatartalmak felhasználók által generált, olykor egészen specifikus ízlésű piaci szegmensekre célzott alkotásai ugyanakkor nem szakíthatók el a hagyományos médiapraxisok hatásaitól. Ahogyan azt többek mellett Lev Manovich is hangsúlyozza, a termelő felhasználók által létrehozott médiatartalmak „szenvedélyesen utánozzák” (Manovich 2011) a professzionális médiatartalmak szerkezetét, narratív fogásait (multimédiás tartalmak esetében pl. vágástechnika, szerkesztettség, kamerakivágások alkalmazása, etc. terén). A felhasználók által létrehozott médiatartalmak jelentősen építenek az alkotók médiaműveltségére – korábbi médiatapasztalataikra építkeznek, azok mintáiból merítenek.

Amellett, hogy a termelő felhasználók – a hagyományos médiatapasztalataikra alapozva – részeivé válnak a médiatartalmak előállításának, és ezzel bővítik a fogyasztható, feldolgozható tartalmak körét, a médiaszövegek létrehozása ugyanakkor az önkifejezés, csoportkultúrákhoz (szubkultúrákhoz) való kapcsolódás megjelenítésére, a kollektív identitás kialakítására, fenntartására is lehetőséget nyújt. Különösen fontos mindez egy, a képregény-rajongók közösségéhez hasonló, fogyasztás- és rajongás központú szubkultúra esetében. A „belülről” előállított, Hodkinson (2005) kifejezésével élve „beavatott” által készített, szélesebb potenciális közönség számára előállított médiatartalmak (pl. tematikus blogok, video sorozatok, fan fiction alkotások, etc.) részévé válnak az adott szubkultúráról folyó, már létező médiadiskurzusnak, vagy ennek hiányában létrehozzák azt. Jenkins (2006) a rajongói kultúrák részvételi szándékát emeli a rajongásuk tárgyára irányuló médiapraxisokban. Ahogyan fogalmaz,

„[…] a rajongók olyan világot képzelnek el, melyben valamennyien részt vehetünk a legfontosabb kulturális mítoszok létrehozásában és forgalmazásában. Ebben a világban a kultúraalkotásban való részvétel joga úgy képzelhető el, mint olyan szabadság, melyet mi magunk tettünk elérhetővé, nem pedig egy társaság szívességéből fakadó privilégium […]” (Jenkins 2006, 256.)

Az online publikáció olyan, a kollektív identitás szempontjából releváns médiatartalmak előállítását teszi lehetővé, amely a mainstreammel, a standardizált tömegtermeléssel szemben az adott közösség egyéni jellegét, autentikusságát próbálja definiálni. Ahogyan Guld Ádám fogalmaz az emo szubkultúrával kapcsolatos cikkében:

„[…] az interneten szerveződő közösségek az internetre jellemző mediális sajátosságokra hivatkozva határozzák meg saját hitelességüket. Itt a különbségtétel alapja az, hogy az interneten szerveződő csoportok – a tömegmédia kommercializált viszonyaitól függetlennek érezvén magukat – hozzák létre a „Mi” (Self) és a „Másik” (Other) kategóriáit. Ebben a megkülönböztetésben egyértelműen a „Mi” képviseli az internetet és az eredetiséget, míg a tömegmédia a „Másikat” és a hiteltelent.” (Guld 2011)

Az interneten megjelenő, rétegízlést megcélzó tartalmak tehát képesek lehetnek létrehozni és fenntartani a saját, belső tudásra, adott fogyasztói réteg sajátos kulturális tőkéjére épülő belső nyilvánosság diskurzusait. Ezen diskurzusok, részben a fősodor, a kommercializált médiapraxisok kritikájával, részben annak átértelmezésével igyekeznek saját eredetiségüket, önazonosságukat megerősíteni, ami különösen fontos lehet egy olyan szubkultúra esetében, ami alapjaiban mégis csak a populáris kultúra egyik tömegtermékének fogyasztása körül szerveződik. A YouTube-on megjelenő, meghatározott rajongó kultúrákat (pl. videojáték-, vagy képregény-rajongókat) célzó, felhasználók által készített tartalmak például egyfajta belső autentikusságot nyernek abból, hogy a tömegmédia céges háttere nélkül készülő alkotásokkal kapcsolatban a nézők kevésbé feltételezik a profitszerzés szándékát, a marketingcélokat, illetve az ezekkel együtt járó kompromisszumokat.

A Comicgirl19 példája

A CBG19 YouTube csatorna[4] egyetlen tematikus show-ként működik, mely elsősorban kortárs mainstream képregények, illetve filmek bemutatásával foglalkozik. A csatorna működtetője, és a show házigazdája a magát Comicbookgirl19-nek nevező fiatal kaliforniai hölgy, akiről alig találunk bármilyen konkrét adatot (sem a neve, sem pontos életkora nem ismert). A show 2012. április 14. óta fut, és ezen szöveg megszületésének időpontjában 20 epizód született meg. Az egyes epizódok – egyfajta tematikus magazin jelleggel – néhány fontosabb kulcstéma (aktuális, vagy a készítő számára kiemelten fontos) alkotás bemutatása köré épül, melyet kiegészítenek kisebb ajánlók, kitekintések a várható újdonságokra. A csatorna jelenleg több mint 14000 feliratkozót (állandó néző), illetve több mint 720000 megtekintést tudhat magáénak. Az egyes videók (epizódok) nézettsége a téma függvényében 5000 és 200000 megtekintés között mozog – értelemszerűen a szélesebb közönség számára releváns részek[5] nagyobb nézőszámot hoznak. A YouTube belső statisztikái alapján a regisztrált felhasználókat tekintve a műsor leginkább a felnőtt (25-54 év közötti) férfiak körében népszerű. Utóbbi nem véletlen, ha számításba vesszük, hogy a képregény-rajongó közösség üzleti szempontból legerősebb fogyasztói rétegéről van szó, de azt sem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy a műsorvezető/készítő személye (a hozzászólások tanúsága szerint) maga is vonzóvá teszi a showt. A YouTube showhoz kapcsolódik még Facebook rajongói oldal, Twitter csatorna, illetve blog is. A show az első adás óta kevéssé változó műsorszerkezettel rendelkezik – az adás elején a műsorvezető elsorolja, miről lesz szó, majd következik a főcím, és az egyes részek végén a következő adás, illetve a kapcsolódó közösségi média oldalak ajánlója. A show visszatérő szereplője egy hatalmas kartondobozból és alufóliából készült robot (megszemélyesítője egy, a sorozat készítésében segédkező fiatalember), aki a képregényes szubkultúrában „kiműveletlen” újoncként jelenik meg.

Comicbookgirl19 (képkivágás a sorozat 20. epizódjából)

A CBG19 alapvető vonzereje – más képregény központú sorozatokkal szemben – elsősorban a műsorvezető személye. Egy vonzó külsejű, energikus, szabad szájú, ugyanakkor az adott szubkultúra kánonjában láthatóan olvasott fiatal hölgyről van szó, aki olykor teljesen szabadjára engedi indulatait egy-egy téma bemutatása kapcsán. CBG19 megjelenése és habitusa (ha nem is beismerten) felidézi a Jamie Hewlett és Alan Martin által 1988-ban megalkotott Tank Girl képregény címszereplőjét, az öntörvényű, tiszteletlen, erős, lázadó punk lányt. Tank Girl hagyományosan maszkulin tulajdonságokkal felruházott figurája meglehetősen fontossá vált az 1980-as évek angol ellenkultúrájában, különösen a Thatcher-adminisztráció által bevezetett, a homoszexualitás propagálását tiltó 28-as törvénycikk elleni tiltakozásban (lásd: Vogler 1998). [6] Az erős anarchista karakter tagadja a hagyományos női szerepeket, a heteronormatív szexualitást,[7] illetve a társas viselkedés alapvető normáit. Az ellenkultúra, a rendszerrel való szembenállás, a szélsőséges individualizmus mind megjelenésében (pl. tépett, elhasznált, ruházat, borotvált fej, irokéz frizura, etc), mind preferenciáiban (rendszeres alkohol- és drogfogyasztás, robosztus járművek szeretete, fegyverismeret, etc.), mind pedig viselkedésében (pl. agresszió, tiszteletlenség) megjelenik. Tank Girl számos jellemzője visszaköszön CBG19 személyében: a rózsaszínre festett, oldalt felnyírt hajtól[8], a tépett(nek), lerongyolt(nak tűvő) ruháztattól át, a hangsúlyosan láthatóvá tett (olykor egyenesen reflektorfénybe állított) testékszereken és tetoválásokig.

Ugyanakkor megjelenését és habitusát tekintve CBG19 közelebb áll a jelenlegi hipster szubkultúrához, mint a punk világához. A két stílusközösség közötti kapcsolat azonban nem véletlen – a hipster stílus valójában több korábbi szubkultúra és ellenkultúra jellemzőiből merít. Ahogyan arra Fletcher (2009) is rámutat cikkében, a korábbi hipster életstílus (mely a XX. század elején főleg a jazzhez, illetve a kortárs irodalmi és művészeti szcénához kapcsolódó fehér középosztályt jellemezte) az 1990-es évek óta elsősorban az alternatív (értsd: mainstreammel szemben álló, attól elhatárolódó) könnyűzene és művészet körül csoportosuló középosztálybeli fiatalokra vonatkozik. A kortárs hipster életstílus fogyasztási preferenciáiban visszanyúl a múlt elemeihez – a hippi mozgalom, vagy éppenséggel a punk időszakából merít ihletet. S bár ideológiájában igyekszik elhatárolódni a kommercializáltnak, üresnek, felszínesnek, uniformizáltnak és ostobának beállított fősodortól, mára valójában a kortárs hipster életstílus is a mainstream fogyasztás részévé vált. Fletcher kritikája szerint látszólagos ellenállásuk is kimódolt, tudatosan tervezett: „[m]inden, ami velük kapcsolatos, pontosan úgy van felépítve, hogy azt sugározza róluk, egyszerűen nem érdekli őket.” (Fletcher 2009). CBG19 esetében a külső megjelenésben keveredő mesterkélt punk couture elemek, a hipster stílushoz igazodó régies (vintage) ruhadarabok és kiegészítők szintén ezen életstílusról árulkodnak, amely magában is fontos jellegzetességet ad karakterének.

A YouTube kontrollálatlansága lehetővé teszi azt is, hogy a médiatartalmak készítője átlépje a hagyományos médiában törvények által szabályozott kereteket. Ennek eredményeként a showra jellemző a készítő által használt indulatos (sokszor vulgáris), személyes hangnem. Ez a fajta harsány, erőteljes megjelenés mindenképpen CBG19 karakter jellegét hivatott erősíteni – az készítő személyét egy jól felismerhető, markáns, a hasonló sorozatoktól megkülönböztető figurává, sajátos branddé teszi.

Önmediatizáció

Ahogyan korábban említettem a CBG19 készítőjének személyazonossága nem ismert. A show egyik alapvető célja éppen a műsort vezető és szerkesztő hölgy, illetve a videókon megjelenő online perszóna egybeolvasztása, egységes branddé alakítása. Comicbookgirl19 csak és kizárólag ebben médiakörnyezetben, online médiaszövegek szereplőjeként létezik – az offline valósághoz mindössze laza szálakkal kapcsolódik. A show kiterjesztett online felületei – Facebook oldala, Twitter csatornája, a főszereplő blogja – szintén meglehetősen kevés konkrétumot közöl a készítőről. A hozzá kapcsolható személyes információk (fogyasztási preferenciák, oktatási háttér, a képregényekkel kapcsolatos személyes kapcsolatának kezdetei, etc.) egytől-egyig a show céljainak vannak alárendelve. A gyermekkor óta tartó rajongás a képregényekért, az ezzel kapcsolatosan folytatott tanulmányok kiemelése a CBG19 blogon, illetve a rajongói Facebook oldalon mind a képregény-rajongó szubkultúrába való beágyazottság, a hozzáértés, az autentikusság hangsúlyozására jelennek meg. Hasonló célt szolgálnak azon hivatkozások, melyek az általa preferált popkulturális alkotásokra, saját szubkulturális köreiben kultikusnak számító science fiction, horror illetve fantasy filmekre (pl. 2001: Űrodüsszeia, Rosemary gyermeke, Alien), könyvekre (pl. Harry Potter, A ragyogás, A sötét torony sorozat, H. P. Lovecraft művei)vonatkoznak.

Mindenképpen érdemes kiemelni, hogy Comicbookgirl19 bloghoz kapcsolódó felhasználói profilban felsorolt filmalkotások zöme az ezredforduló előtti science fiction és horror filmek közül került ki, mely a tulajdonos popklulturális olvasottságát hivatott hangsúlyozni[9]. Több szubkultúrához hasonlóan a képregény-rajongók esetében is jellemző, a jelenlegi mainstream trendjeinek ellentmondó fogyasztási minták hangsúlyozása, illetve a kortárs populáris kultúra fősodrának (vagy bizonyos szegmenseinek) kritikája. Ennek egyik remek példája annak hangsúlyozása, hogy egy jelenleg felkapott, korábban viszont csak egy szűkebb fogyasztói réteg számára értékes alkotásokkal, alkotókkal kapcsolatban a bennfentesek azt hangoztatják, hogy ők már akkor kedvelték ezeket, amikor még nem voltak népszerűek. Az autentikusságot, a szubkultúrán belüli státuszt nagy mértékben befolyásolja a „kifinomult stílusérzék”, az „értékes”, és „értéktelen” közötti különbség felismerése. Sok esetben ezen kinyilatkoztatások együtt járnak azzal, hogy a szubkultúra tagjai a mainstreambe való beemelődést devalválódásként írják le. Az alkotók és alkotások „valódi” értelmezése, különlegességének felismerése ugyanis csak azok kiváltsága lehet, akik korán felfigyelnek rájuk – mindenki más, aki a szélesebb körű népszerűvé válás után kezdi értékelni ezeket, érdemtelen „kívülálló”, aki már pusztán a divatot követve jut el az adott termékek megbecsüléséhez. Ez a fajta megosztottság – a „bennfentesek” és a „kívülállók” közötti radikális különbségtétel (lásd Hodkinson 2005) – általános jellemzője, alapvető szükséglete a szubkulturális identitásalkotásnak. A szubkultúra elitje által kanonizált „klasszikus” alkotások, alkotók kerülnek szembe a újonnan érkezők öntudatlan utánzásával, felszínességével, tudatlanságával. Az ilyen jellegű elitizmus egyszerre igyekszik biztosítani a szubkultúra külső határainak láthatóságát, és a belső rétegzettséget is meghatározza.

Érdemes még felhívni a figyelmet arra, hogy CBG19 önmeghatározása, persformansza, melynek eredményeként az online perszóna létrejön, nagyban épít a képregény-rajongókkal kapcsolatos sztereotípiákra. Az angolszász országokban a képregény-rajongókra (comic geek) általános sztereotípia elsősorban olyan fiatal (zömében tizen-huszonéves) férfiakként azonosítja őket, akik egyfajta gyerekes eszképizmusként mélyülnek el a képregények világában. S míg érdeklődésük tárgyával kapcsolatban igen széles körű ismeretekkel és kifinomult kritikai érzékkel rendelkeznek, szociális kapcsolataikban kevéssé sikeresek. A képregény-rajongók szociálisan marginalizálódott, gyerekes, megjelenésükre igénytelen individuumokként jelennek meg számos kortárs médiaszövegben is.[10] S bár az elmúlt két évtizedben – különösen a gazdaságilag igen sikeres mozifilm feldolgozásoknak köszönhetően – a korábban szűkebb körű képregényes szubkultúra betagolódott a kortárs populáris kultúra fősodrába – ezzel együtt pedig megnőtt női rajongók aránya is –, a kapcsolódó sztereotípiák (a szubkultúrán belül is) fennmaradtak. Az a tény, hogy a CBG19 házigazdája egy dekoratív hölgy, aki ráadásul láthatóan számottevő ismerettel rendelkezik a szubkultúra szempontjából releváns területeken (beleértve a science fiction, a horror, illetve a fantasy irodalom és film alkotásokat is), különlegessé, egyedivé, érdekessé teszi a webes sorozatot.

CBG19 láthatóan tudatosan ki is használja mindezt. Az első, és a – jelen szöveg megszületésekor – utolsó rész között nem csak az alkalmazott technika (pontosabb vágások, jobb hangminőség, profi bevilágítás és képanyag) fejlődése feltűnő, hanem a műsorvezető külsejének finomítása is. Egyre inkább elmaradnak a tépett, viseltesnek tűnő ruhadarabok, a fekete keretes „oldschool” szemüveg – helyettük megjelenik a stílusos (de továbbra is megfelelő kulturális referenciákat – képregény figurákat, ezoterikus szimbólumokat megjelenítő) ruhadarabok, a profi smink és a kontaktlencse.

Bár CBG19 igyekszik tartani a kapcsolatot közönségével, kínosan ügyel arra, hogy a magánéletét firtató kérdésekre ne válaszoljon – ezt a show egyik, nézői kérdéseket megválaszoló adásának felvezetőjében külön hangsúlyozza is. A tudatos választás több, jól felismerhető haszonnal jár. Egyrészt, a párkapcsolatra vonatkozó kérdések megválaszolatlanul hagyása, a téma kerülése képes ébren tartani azon nézők érdeklődését, akik a műsorvezető személye miatt követik a showt.[11] Másrészt, CBG19 saját professzionális perszónáját helyezi magánember jellege elé – neme helyett hozzáértésére, stílusára, teljesítményére igyekszik irányítani a figyelmet. S bár viselkedésében és megjelenésében – a korábban írtaknak megfelelően – továbbra is megjelennek maszkulin jellemzők, olykor a saját nemével kapcsolatos sztereotípiákat önmagára is kivetíti.[12]

Aleena Chia (2008) a személyes blogok kapcsán próbált rámutatni arra, hogy az online létrehozott (előadott) identitások, a webes felületeken megvalósított önreprezentációk esetében reprezentáció helyett érdemesebb lehet mediatizációról beszélni.  Az önmediatizációs praxisok voltaképpen egy feltételezett közönség fogyasztására célzott, a felhasználó valódi identitásán, személyiségjegyein alapuló, ugyanakkor annál a befogadó számára látványosabb, érdekesebb online perszónát alakítanak ki. A felhasználó „offline” valóságától elszakadó, azzal mégis kapcsolatban állónak leírt, bemutatott mediatizált én a látszattal ellentétben nem létezik a létrejött médiatartalmak határain túl.

„A mediatizált énmint mítosz láthatóan az autentikussághoz való ragaszkodás által válik természetessé. Úgy tűnik, a mediatizált én mint látványosság az önreprezentációs technológiák használatával válik hangsúlyossá. Ez értelmezhető úgy, mint az egyéniség olyan módozatának kialakítása és lezárása, mely bizonytalan, mégis alapvető, határtalan, mégis tiszta. Más szavakkal, a technológiai mediatizáció lehetővé teszi a bloggerek számára, hogy létrehozzák valódi énjük egy sokkal ragyogóbb, érdekesebb és folyamatosan megerősített változatát.” (Chia 2008, 8.)

A mediatizáció kifejezés részben azt hivatott jelezni, hogy az így létrehozott személyiség kontrollált, szándékolt, szerkesztett, egy elképzelt potenciális közönség preferenciáihoz alakított performanszként jön létre, részben pedig arra hívja fel a figyelmet, hogy a mediatizált én a felhasznált médiacsatornák jellegzetességeihez igazodva kerül megalkotásra.

A lány, aki CBG19 néven megjelenik az azonos nevű YouTube showban tehát egy – feltételezhetően – valós személyiségre felépített, az offline környezetben azonban nem létező személy. Olyan online perszóna, aki az önmeditaizációs praxisok által jön létre, s a készítő offline személyiségénél tökéletesebb, látványosabb, érdekesebb – legalábbis a műsor potenciális közönsége számára. CBG19 online jelenlétéből hiányoznak a társas viszonyok, a valóság unalmas, rutinszerű, vagy tökéletlen részletei – ezek gondosan kiszerkesztődnek a show-ból, hogy a végül elénk kerülő alkotó felhasználó különleges, makulátlan, mással össze nem téveszthető kvázi-személye varázsoljon el minket. S amint az általa tárgyalt képregények hősei, ő maga sem létezik változatlan formában a médium határain túl.

Jegyzetek

«[1] Alábbi szöveg egy későbbi, részletesebb kidolgozásra váró tanulmány előzetes vázlata, kiindulópontja, mely sem a terjedelmi, sem az időbeli korlátok miatt nem tudja teljes mértékben feldolgozni a példaként bemutatott YouTube csatorna tartalmainak értelmezéséhez kapcsolódó témákat. Így például nem tud részletesen foglalkozni a hipster és a képregény-rajongói szubkultúrákkal, a szubkulturális identitás médiareprezentációjával (mediatizációjával), az adott rajongói kultúra / fogyasztói réteg sajátos praxisaival. Mindazonáltal – a szerző reményei szerint – felvillant egyfajta értelmezési, feldolgozási lehetőséget, amely az interneten elérhető, amatőr, vagy fél-professzionális felhasználók által készített kortárs médiatartalmak elemzésében hasznos lehet.

«[2] Természetesen hosszan lehetne foglalkozni azzal, hogy a szövegben képregény-rajongó szubkultúraként aposztrofált fogyasztói csoport mennyiben nevezhető szubkultúrának, stílusközösségnek, csoportkultúrának, de a szöveg terjedelmi korlátai miatt ettől ehelyütt eltekintünk.

«[3] Lásd: Alvin Toffler (1980). The Third Wave. New York: Bantham Books.

«[4] A Comicbookgirl19 csatorna online elérhető: http://www.youtube.com/user/comicbookgirl19

«[5] Elsősorban az olyan filmekkel, illetve televíziós sorozatokkal kapcsolatos adásokra érdemes gondolni, amelyek nem csak a képregény-rajongók számára érdekesek, hanem ezen szubkultúra körein kívül is szélesebb rajongótáboruk van. Két kiemelkedő példa a Trónok harca televíziós feldolgozásának második évadát kritizáló (Game of Thrones: Review Season 2. Top 5 Worst Changes from Book Season – http://www.youtube.com/watch?v=w1VWRPSc4kE), illetve a Prometheus (2012) című filmet értelmező (Prometheus Mysteries Analysis - Part 2 – SPOILERS – http://www.youtube.com/watch?v=g4P2WKa1opY) epizódok, melyek jól láthatóan megosztották a nézőket.

«[6] A megjelenés és az attitűd mellett további összecsengés CBG19 és Tank Girl között, hogy utóbbi a képregényben épp 19 éves.

«[7] A Tank Girl sorozatban a főhősnő szeretője, majd későbbi gyermekének apja egy beszélő, mutáns kenguru.

«[8] CBG19 hajviselete ugyanakkor egyértelműen az egyik általa kedvelt képregényhős, a fiatal anarchista szuperhős, Quentin Quire (Kid Omega) frizuráját utánozza. CBG19 rajongása a karakter iránt több adásban is tematizálódik, és a műsorvezető külön meg is mutatja a jobb felkarjára tetovált Kid Omega tetoválást.

«[9] A Comivbookgirl19 show 19. adása egy halloween különszám (Horror Movie Recommendations #1 / Haunted Horror, Strange Embrace, online elérhető: http://www.youtube.com/watch?v=x98hpJ4i7b0), amelyben a házigazda többek között mozifilmeket ajánl nézőinek. Az adásban megjelenő valamennyi film (Rosemary gyermeke [Rosemary’s Baby - 1968]; Frászkarika [Fright Night – 1985]; Az ördög házának legendája [The Legend of Hell House – 1973]; Basket Case [1982]; Ami sok, az sokk [The Burbs – 1989]) az 1960-as és az 1990-es évek között készült, a kortárs horror szempontjából „klasszikusnak” nevezhető alkotás. Amellett, hogy a válogatás magában is beszédes, a műsorvezető egyértelműen szembeállítja őket a kortárs horror alkotásokkal – a Frászkarika című film esetében egyértelműen kijelenti, hogy szándékosan nem nézte meg annak 2011-es újraforgatott változatát (remake-jét), mert meggyőződése szerint „semmi esély arra, hogy ezt a filmet jobbá lehessen tenni, különösen nem Colin Farrell-el”.

«[10] Lásd például a Simpson Család (The Simpsons – 1989-), vagy az Agymenők (The Big Bang Theory – 2007-) televíziós sorozatokban megjelenő képregény árus karakterét.

«[11] Nem telik el adás anélkül, hogy a beérkező hozzászólások között ne lenne CBG19-nek címzett szerelmi vallomás.

«[12] A sorozat 20. epizódjában az X-Men egyik jelenleg futó sorozatával kapcsolatban kijelenti, hogy számára az X-Men-ben mindig is a szereplők között működő személyes kapcsolatok dinamikája volt a legfontosabb, mint egy „szappanoperában”, de mit lehet csinálni, végtére ő is csak lány. Ráadásul az egyik, általa kedvelt karakter halálával kapcsolatban láthatóan el is érzékenyül. (Avengers vs Xmen for Nooblers. A Hyper-Commentary by CBG19! – http://www.youtube.com/watch?v=mmB_N3J-0Vk)

Hivatkozások

Anderson, Chris (2007). A hosszú farok – A végtelen választék átírja az üzlet szabályait. Budapest: VHVG Könyvek.

Burgess, Jean & Green, Joshua (2009). The Entrepreneurial Vlogger: Participatory Culture Beyond the Professional-Amateur Divide. In: Pelle Snickars & Patrick Vonderau (szerk.). The YouTube Reader (pp. 89–107). Stockholm: National Library of Sweden.

Chia, Aleena (2008). The Network and the Void: Myth and Spectacle of the Mediatized Self in Personal Blogs. (kiadatlan szakdolgozat). Szingapúr: National University of Singapore. Online elérhető: http://scholarbank.nus.edu/bitstream/handle/10635/15914/Aleena%20Thesis%20TEXT.pdf?sequence=1

Fletcher, Dan (2009. július 29). Hipsters. Time Entertainment. Online elérhető: http://www.time.com/time/arts/article/0,8599,1913220,00.html

Guld Ádám (2011). Az emo egy poszt-szubkulturális közösség? Médiakutató 2011. tavasz. Online elérhető: http://mediakutato.hu/cikk/2011_01_tavasz/06_szubkulturalis_kozosseg

Hodkinson, Paul (2005). Beavatottak és kívülállók. Replika 53. 2005. december. pp. 145–158.

Jenkins, Henry (2006). Convergence Culture. New York – London: New York University Press.

Manovich, Lev (2011). A mindennapi (média)élet gyakorlata. Apertúra 2011. tavasz [VI. évfolyam, 3. szám]. Online elérhető: http://apertura.hu/2011/tavasz/manovich

Vogler, Thomas (1998). Tank Girl, Anodder Oddyssey: Joyce Lives (and Dies) in Popular Culture. Other Voices v.1, n.2 (September 1998. Online elérhető: http://www.othervoices.org/1.2/tvogler/tankgirl.php

II.2 Médiumok egymás között

Kritikus hangok

DERÉKY PÁL

Der Herr Karl

A Carl Merz és Helmut Qualtinger (Bronner – Merz – Qualtinger,1961;  Merz – Qualtinger,2005) által teremtett tősgyökeres bécsi kispolgár ősei olyan alakok, mint Eduard Pötzl (1871-1914) nyárspolgára, a Nigerl úr, vagy Vincenz Chiavacci (1847-1916) Adabei ura (‚auch dabei‘, vagyis kibic, tarhás, minden lében kanál). Szatírikus-korkritikus éllel rendelkező tipus-figurák keletkeztek a két világháború közötti Ausztriában, majd az ország bekebelezését követően az emigrációban is. Emlékezetes Friedrich Torberg (1908-1979) Neidinger ura (Neid = irigység) a párizsi Österreichische Post című lapban, vagy a némileg korábban megalkotott magyar Hacsek és Sajóhoz hasonló Travnicek (‚travnicsek‘ mint ‚nemecsek‘), az  együgyűség zseniális nyelvkészséggel megáldott megtestesítője, az aranyszáj maga. És mindmáig vannak több-kevesebb (ma már inkább kevesebb) humorral ábrázolt kávéházi polgárok, például a tacskója társaságában állandóan a kávéházban lebzselő, újságot olvasó, és aranyköpéseket eregető kövér Strudl úr (Strudel = rétes). A városi lét, a – természetközeli nézőpontból tekintve – furcsa, elidegenedett életforma csipkelődő gúnyolása a felvilágosodás óta ismert, magyarul talán Furkáts Tamás, „a tudós palóc„ (1803-1804) az első képviselője. Herr Karl alakjára azonban már rávetült Auschwitz árnyéka.

Nemcsak azért, mert Gerhard Bronner (1922-2007), a Bronner-Merz-Qualtinger triász zeneszerzője és zongoristája családjának nagy része koncentrációs táborokban pusztult el (neki sikerült Palesztinába menekülnie), hanem azért is, mert Carl Merz (1906-1979) és Helmut Qualtinger (1928-1986) sem fogadta el az azt unalomig ismételt közhelyet, hogy Ausztria Hitler első áldozata. Ellenérzésüket az ötvenes évek végén, a hatvanas évek elején csak a kabaréban tudták kifejezésre juttatni, Névtelen Együttes néven bejegyzett társulatukkal (Qualtinger, Bronner, Merz, Louise Martini, Peter Wehle, Georg Kreisler, Michael Kehlmann és mások). A Namenloses Ensemble mindjárt kezdettől kirobbanó sikert aratott, és nemsokára a rádió meg a tévé révén országszerte ismertté vált. Sőt, A Herr Karl  mindmáig Bécs egyik márkaneve német nyelvterületen. A darabot Qualtingerrel a főszerepben 1961. november 15-én sugározta az osztrák televízió, és az adás óriási tiltakozási hullámot váltott ki. „A Herr Karl egy bizonyos fajta polgártárs tyúkszemére akart lépni, de egész Ausztria felordított„ – írta 1961. december 2-án a már akkor is legnagyobb példányszámú bulvárlap, a Kronen Zeitung (Weiser,1961). Az imágó létrehozásához vezető első lépéseket Nikolaus Haenel tette meg 1960-ban. Az akkor színész-növendékként nyaranta alkalmi munkákat vállaló Haenel emlékezete szerint a Névtelen Együttes színészei előadás előtt a TOP nevű régi kis gyarmatárú- és csemege-kereskedésben találkoztak, amely a Tegethoffstrasse-Führichgasse sarkán állt (az Albertina földszintjén, az Augustinerkeller bejáratából nézve a Hrdlicka-emlékmű és a tér túloldalán).[1] Itt ismerte meg Qualtingeréket. A pince-raktárból, földszinti üzlethelyiségből és emeleti büfe-szobából álló boltban konzerveken, szeszes italokon, és fűszereken kívül apróbb lakberendezési tárgyakat is árultak, ám friss árujuk nem volt. Gerhardus bárónő, az üzlet társtulajdonosnője („a főnökasszony„), 1960 nyarán alkalmazta Haenelt mint raktárost és kifutófiút. Nyár végén, a szerződése lejárta előtt egy héttel, a főnökasszony egy hatvan év körüli, beszédes bécsi eladót fogadott fel ugyanabba a munkakörbe – Max urat –, és Haenelt bízta meg az utód betanításával. Max úr a raktár-pincében a ládák kicsomagolása és a polcok feltöltése helyett azonban óriási beleéléssel az életét kezdte mesélni a színinövendéknek, akit a reá zúduló valóság-show teljesen hatalmába kerített.

„Tudtam – írja Haenel –, hogy Qualtinger olyan valakit keres, akiről megmintázhatná a tipikus bécsi náci alakját. Max úr meg többször említette, hogy párttag volt. Történetei annyira lenyűgöztek, hogy felhívtam Qualtingert, és üzletzárás utánra találkozót beszéltem meg vele a közelben, a Neuer Markton, a Halali nevű önkiszolgáló étterembe. Ott elmeséltem és eljátszottam neki, amiket napközben Max úr nekem eljátszott és elmondott. Qualtinger másnap viszont felkereste Carl Merzet, aki vagy abban a házban lakott, amelyben a TOP volt, vagy a szomszéd házban, és gépbe mondta neki a történeteket. Ugyanekkor nekem Max úr a pincében már a folytatást adta elő. Néhány perccel üzletzárás előtt érkezett Qualtinger, átmentünk a Halaliba, és ez így ment négy napon át. Az utolsó munkanapomon aztán Qualtinger személyesen is meg szerette volna ismerni az alanyt. Így hát felhívtam a pincéből és összeismertettem őket, de ott fent nem sikerült szóra bírnom Max urat. Talán felismerte a színész Qualtingert, és nem mert előtte kibontakozni, talán másért, két szégyenlősen, vihogva előadott gyenge poénon kívül több nem telt tőle. A vezetéknevére már nem emlékszem” (Krischke,1995, 359.)

Haenel 1960 őszén Svájcba szerződött, nem találkozott többé Max úrral. 1995-ben így folytatja visszaemlékezését:

„A Karl-figurának volt másik modellje is: Jerschabek úr. Jerschabek úr naphosszat a Népoperával szemben levő Falstaff nevű kocsmában támasztotta a söntéspultot. Egyik bécsi látogatásom alkalmával Qualtinger említette, hogy a befejező rész kivételével elkészült az eredetileg két személyesként elképzelt darab. De a hallgató szerepe hálátlannak, sőt, egyenesen kivitelezhetetlennek bizonyult. Erich Neuberg, az Osztrák Televízió főrendezője végül azt javasolta, hogy alakítsuk a darabot monológgá, legyen a kamera a magánbeszéd hallgatósága. Jerschabek úr tehát a kocsmában kármentés címén a vendégek poharából a magáéba töltögette a maradékot, csak nagynéha rendelt egy-egy pohár sört vagy deci bort. Qualtinger megkért, hogy elegyedjek szóba vele, hívjam meg egy italra, hátha elmond valami használható történetet. Jerschabek úr, mint kiderült, nyugdíjas fodrász volt, és rögtön panaszkodni kezdett az egyik rokonára, talán a vejére, aki ingyenes ausztriai autó-körútra hívta meg, de ígérete ellenére mégiscsak vele fizettetett mindent. Bemutattam Qualtingernek azzal, hogy az ügyvéd úr bizonyára talál megoldást a vele esett méltánytalanságra, úgyhogy Jerschabek úr mégegyszer előadta neki a számára tragikus autókirándulás minden részletét. Ebből lett a záró rész egyik epizódja.„ (Krischke, 1995, 360)

Haenel végül azt is megjegyzi a visszemlékezés során, hogy nem használták fel Max úr és Jerschabek úr minden sztoriját, mivel ezek egyike-másika felborította volna harsányságával a darab egyensúlyát. Ezek közül fennmaradt az egyik, amelyben a  „Józsi úr” nevet viselő alak (tkp. Max) a következő történetet adja elő – amelyet természetesen csak kopár prózai fordításban, Parti Nagy Lajos nyelvi sziporkázását meg sem közelítve tudok visszaadni:

„A második nejemnek az volt a szokása, hogy mindig a borotvaszappanommal mosta a kezét. Egyik nap, ahogy hazajövök, látom, már megint azzal mossa. Mindjárt a torkának estem, jól megszorítottam, erre először elvörösödött, majd elsárgult, aztán elkékült – na, elengedem, leszaladok az utcára, leszólítom az egyik taxisofőrt, mondom neki »Figyelj, kinyírtam az asszonyt – ilyen helyzetben az ember egyből letegezi a palit, nem kérdés – »gyorsan bedobálok pár cuccot a kofferba, aztán tűz kifelé Hernalsba, a muterhoz«. Azt mondja: »rendben«. Ahogy futok felfelé a lépcsőn, hát ott jön szembe velem a megfojtott nejem lefele, bőgve-ordítva, hogy Józsikám, csak most az egyszer bocsáss meg, soha nem csinálom többé – na, erre fel ottmaradtam.”[2] (Krischke, 1995,361.)

Maga Qualtinger is megerősítette, hogy az igazi Herr Karl-t nem hitte volna el nekik senki (Morlock, 1962). Az erős megdolgozás eredményeképpen a visszataszító alak – talpnyaló, mindent és mindenkit kihasználó, majd cserben hagyó elvtelen opportunista, undorító, erőszakos, ugyanakkor végtelenül gyáva lény – a megalkotása óta eltelt ötven évben radikális változáson ment keresztül a befogadói tudatban: mára szinte népi hős vált belőle (az eredeti szöveget persze senki sem olvassa). Együgyű, ám aranyszívű baleknek vélik a legtöbben, aki hányattatásai során ilyen-olyan kis stikliket nyilván megenged magának, ám mégse veszíti el soha az életkedvét stb. Akár valami modernizált Svejk, ma a józan észt testesíti meg Karl, az élniakarást, a fennmaradási ösztönt, a kisemberi cinkos összekacsintást, hogy jó-jó, de hát azért élni is kell valamiből, nem? Elnéző mosollyal idézik fel Karl urat, ezt a kedves svihákot.

Mennyiben más a 2005-ös magyar Karl úr?

Parti Nagy Lajos Herr-Karl-fordítása 2005-ben jelent meg (Merz – Qualtinger, 2005), és a adaptáció feladatának bravúros megoldásáért azonmód meg is kapta a az Osztrák Szövetségi Kancellári Hivatal fordítói díját. A könyv kiadását a fordítást és a könyvkiadást támogató, ösztöndíjakat folyósító bécsi székhelyű Kultur Kontakt Austria; továbbá a budapesti osztrák kulturális intézet, főleg pedig a Kortina Kiadó tulajdonosa, Janni Magdolna tette lehetővé. Parti Nagy Qualtinger-cédulák  című  előszavában úgy ír erről a fordításról, mint a kulturális transzfer egy formájáról.

„Vannak nyelvi műtárgyak, amik eredeti közegükből egy másikba ültetve hatásuk, legalábbis aurájuk nagy részét elveszítik. Ezen legfeljebb az átirat, eme homályos és szabad(os) művelet segít: nem »fordítok«, hanem elképzelem, miként szólna az illető szöveg, ha itt, a »célközegben« született volna meg. Persze rögtön felmerül a kérdés, hogy ez, az »elképzelt« mű, nem egy másik műalkotás-e? De igen, minden fordítás másik mű, ad absurdum minden előadás, minden olvasat és minden alkalom másik mű stb. – nem folytatom, legyen elég, hogy szerintem A Herr Karl a fordíthatatlan művek közé tartozik, noha ami itt olvasható, az fordítás. Csak annyit átirnokoskodtam rajta, amennyit muszáj volt, bár a totális átirat, sőt adaptáció is nagyon adná magát – megbundázta már e nép (ti. a magyar) is jóhéhányszor, megbűnhődésen túl és előtt, »a múltat és jövendőt«.  [...] De ez a szöveg itt A Herr Karl magyarul, nem pedig »a magyar Karl úr«.[3] (Parti Nagy, 2005, 8.)

Hogyan látja Parti Nagy a darab keletkezésekor létezett bécsi mentalitást?

„A játék egyetlen helyszíne egy csemegekereskedés pincéje, úgy is, mint Ausztria tudatalattija. Delikátesz a világ minden tájáról. Ha úgy tetszik, az emlékezés boltja, amelyben keskeny, kanyargós csigalépcső kapcsolja össze a fel- és alvilágot. A szituáció roppant egyszerű, Karl, a frissen felvett bolti szolga elmeséli az életét az elődjének, annak a fiatalembernek, akinek be kéne őt tanítania. A fiatalember, aki egyébként épp az Anschluss napjaiban fogant, néma és láthatatlan, ő »mi« vagyunk, a Qualtingerrel szemben ülő közönség. Néma és láthatatlan a Főnökasszony is, aki valahol fent trónol, s akinek utasításait az újdonsült alkalmazott így-úgy lereagálja, végrehajtani nem bolond. Ennyi. Karl beszél, végig a cselekvésről, a munkáról, miközben nem csinál semmit. Egy dolgos élet gazdag tapasztalatát igyekszik, úgymond átadni az ifjúságnak.” (Parti Nagy 2005,9-10.)

Ez a tapasztalat egy mondatba sűrítve nem más, mint hogy a totalitarizmus, bármiféle totalitarizmus játékszabályait elfogadva, azok kiskapuit kihasználva, remekül lehet lébecolni. Parti Nagy azt szűrte le ebből a történetből, hogy nem a demokratikusan választott hatalom legitimitását kell firtatni (Hitlert is megválasztották, Ausztria 1938-as csatlakozását is óriási többséggel szavazták meg), hanem a rezsim haszonélvezőinek tetteit és mentalitását kell elemezni.

Kétségkívül visszaadhatatlan a zseniális népszínész Qualtinger hangja. Ezzel a kérdéssel majd Bodrogi Gyulának kell foglalkoznia, aki a budapesti bemutatón és a könyvhöz mellékelt CD-n olvassa fel a teljes szöveget – szerintem ő is negyszerűen oldja meg a feladatot, ennyit előrebocsájtok. Láttam, hallottam Qualtingert, amint a Bécsi Egyetem zsúfolásig telt Auditorium Maximumában Hitler Mein Kampf-jából olvasott részleteket sok évvel ezelőtt, egy kis asztalnál ülve, az asztalon pohár víz, maga előtt a mikrofon. Más díszlet, segédeszköz nem volt. Éles, messzehangzó hangon olvasott, németes kiejtéssel. Helyenként kiabált, rikácsolt, de nem parodizálta Hitlert, hanem a Vezér ordas közhelyeit, észbontó marhaságait, eszelős fanatizmusát mintegy az előadással analizálta. Lecsupaszította a frázist, a szószerinti értelmet sulykolta.[4] Emlékszem, ahogy Hitler alábbi retorikus kérdésénél végtelen kérdőjellé nagyítva felhúzta a szemöldökét (értelemszerűen idézem): ‘Avagy el tudnak-e önök képzelni egy néger ügyvédet? Nemdenem olyan idétlen lenne, mintha majomra húznának szalonkabátot’ stb. Fergeteges hatást váltott ki, aki addig nem tudta – a felolvasát követő sörözésnél kiderült, hogy a fiatalok közül többen nem tudták – az pusztán az előadásból megértette, hogy aki azt a könyvet írta, elmebeteg volt. Qualtinger arra játszott, hogy a jól érthető szöveg magáért beszél. Parti Nagy a Karl úrról készült eredeti fekete-fehér filmfelvételt megnézve írja:

„Finom és szakadatlan izzadtság glorifikálja kékre borotvált arcát. Elhízott, ám fürge és magabízó testén hatalmas körtefej ül. Élénk malacszemei repkednek, húsos orra alatt a múlt század középső harmadának jellegzetes tömegbajusza billeg, nem téved, csak huncut, aki hitlerbajuszra gondol. Nagyjából ugyanaz a zsáner, mint a magyar (cseh, lengyel, német, román, horvát, nem sorolom) kollégája, a szaki, a kisnagyokos, akihez a bőrénél is szorosabban tartozik a szürke munkaköpeny, a kötött mellény, a kigombolt ing nyakkendővel, s a fekete félcipő a jellegzetes (esküvői) öltönynadrággal.” (Parti Nagy 2005, 10)

Qualtinger alakítása felülmúlhatatlan, „...ahogy a fényes, végtelen disznóarcán dolgoztatja, futtatja ezeket az ordenárén finom fntorokat, rebbenéseket, ahogyan odafodrozza Ausztriát, az maga a csoda. A jelenlét csodája. És a titka is ez. Az, amit az írott változat, pláne a fordítás nem tud érzékeltetni, a titok Qualtinger maga.” (Parti Nagy 2005, 22-23)

Fordította Parti Nagy Lajos, előadja Bodrogi Gyula, rendezte Mácsai Pál

Az átköltés, Karl úr magyar zsargonjának a kidolgozása jellegzetes Parti Nagy-féle nyelvhús. Mivel nincsen szándékomban fordításkritikai kitérőt tenni – nagyonis megérné! – legyen elég csak annyi, hogy városi, félművelt (de magát műveltnek, nagy életbölcsességgel rendelkező embernek tekintő) „szaki” beszédét alkotja meg. Ízelítőül álljon itt néhány sor (a kurzivált sorok a rendezői utasításokat jelzik):

„Elővesz egy cigarettát, meggyújtja magának. A közönség felé néz.

Dohányozni tilos... na, ezt nagyon bírom. Hát hogyan lehet így elbeszélgetni az embernek? Mit mond? Ja, hogy megérzi odafönn a szagot a nő? Vagy úgy..

Elnyomja a cigarettát.

Mikor megy ez már ebédezni?

Cigarettát kínál.

Akar egyet? Szóval maga se dohányzik... Az a jó kérem, az még sokkal jobb... én mondom magának, borzasztólagos, amit én a dohányzásra ráköltök, egyedül anyagiakba is... hát mi pénz volna az... ha én azt a lakás-takarékba raktam volna... hajaj... Úgyis mindig akartam egy házacskát, nem igaz? De a dohányzás... Bár ezen fölül nekem semmi szenvedélyem nincs. Ahogy fiatalon se... nem mondom, egy csöpikét legföljebb a háziasszonyok... tudja, hogy van az... De máskülönben: semmi. Én megesküdtem magamnak azokba az időkbe, hogy én kezdek valamit az életemmel, és ezt be is tartottam kérem. Mindig szerény körülményem volt, szerényen éltem, de ezt én örömmel töltöttem el. Rettenetes idők voltak akkorjába. Az a nyughatatlanság! A tömegek föl voltak dühösödve. Fölheccöltek voltak, kérem. Fanatikusak. Az ember sose tudta, hogy mellik párt az erősebb. Sose bírta rendesen eldönteni, hogy hát most hova igazodjon, hová lépjen be, ugye... És akkor beütött az a bizonyos történelmi dátum, a huszonhat, a tűzzel az Igazságügyi Palotában. Huszonhatban volt... azt ént tudom pontosan. Akkor halt meg a bácsikám... persze nem hagyott rám semmit... de akkor halt meg, amikor volt ez a kraváj az Igazságügyi izével... huszonhétben. Na, akkor aztán ment a masírozás... most arra nem emlékszek egész pontosan, hogyan volt, mindenesetre tűz az volt... hőőő, pusztító egy tűz... az a szép lobogása neki...” (Merz – Qualtinger 2005, 35-36. ford. Parti Nagy Lajos)

A film/színjáték számára készült rendezői utasításokat a hangjátékban valahogy konvertálni kellett. Mácsai az elsőt a „Gyújtsunk rá! Akar egyet?” szavakkal adja Bodrogi szájába, a másodikat „Hát akkor elnyomjuk.” alakban szövegesíti, a harmadikat elhagyja. Amikor Karl úr megbont egy üveg francia konyakot, jót iszik belőle, a maradékot pedig a termoszába tölti, az „Ezt én áttöltöm ebbe a termoszba” formában hangzik el, a következő rendezői utasítás („A konyakosüveget a publikum felé tartja”) pedig ismét elmarad. Bodrogi is alakít a felolvasás során a szövegen, nem teljesen az hangzik el, ami a szövegkönyvben áll. Átalakításának jellege könnyen leírható: mindenütt egyszerűsít, ahol valamilyen okból nehéz lenne a szó kiejtése, vagy túl keresettnek, cifrának stb. tartja. A fent idézett részben például kihagyja a csöpikét után a „legföljebb” szót, azt a mondatot, hogy „Huszonhatban volt... azt én tudom pontosan.” „...azt én pontosan tudom”-má alakítja, a második rákövetkező mondatot pedig – „Na, akkor aztán ment a masírozás... most arra nem emlékszek egész pontosan, „ kissé megrövidíti, „most arra nem emlékszek” helyett azt mondja, „hogy most azt nem tudom”. Egy-két osztrákos kifejezést (stájerkalap), vagy helynevet (Klosterneuburg) egyszerűen kihagy. Végső soron azt mondanám erre a minden szempontból, minden résztvevő munkáját tekintve remek teljesítményre, hogy annyira magyar, amennyire csak lehet. A szöveg olvasásának, a CD hallgatásának művészi hatását, kifejező erejét csökkentheti a téma viszonylagos ismeretlensége, időbeli távolsága, meg a más nép önmaga bűneivel való foglalkozásának a kissé visszataszító volta, mintha kukkolna az ember. Annyira semmi esetre se magyar, hogy sajátnak lehetne érezni, tán még kapcsolatba se igen lehet hozni a saját elfojtott, elhazudott, eltagadott, vagy legjobb esetben is operettszerűen áthangszerelt múlttal.

Honosítási kísérlet: a magyar Karl úr mint törzsi vezér, vagyis I. Fülkefor kerál

„Azt se tagadom – írja a Karl úr bevezetőjében Parti Nagy Lajos (2005,8)–, járatom az agyam a magyar Karl úron, valamiféle honosításon, Qualtinger-hommage-on, bár a totális átirat, sőt adaptáció is nagyon adná magát – megbundázta már e nép (ti. a magyar) is jóhéhányszor, megbűnhődésen túl és előtt, »a múltat és jövendőt«”

Bár a magyar irodalomban is vannak humoros figurával ábrázolt-kritizált korok, szokások, erkölcsök, a már említett Tudós palóctól az Új Zrínyiászig és tovább, ám a 20. században a magyar társadalom tudatára is rávetült a világháborúk, népirtások, szörnyűségek, hadd ne soroljam, mi minden árnyéka. Ártatlanul jópofizni lehet ugyan továbbra is, amolyan viccelődős módon – maradandó művészi kifejező ereje az ilyennek nemigen lehet többé. A 60-as években kezdődött és csak nemrég, az ezredforduló táján befejeződött osztrák múltfeldolgozástól eltérően Magyarországon ez a folyamat még sokkal lassabban és fájdalmasabban halad, ha halad egyáltalán előre. Megváltozott a korfelfogás is, számottevő olyan véleményalkotóval kell számolni, akit nem érdekel a tudományosan, tényszerűen feldolgozott és prezentált történelem (a kutatások eredményeit hazugságoknak, propagandának tekinti), helyette olyan délibábos – gyakran ordas délibábokkal teli – világot fantáziál össze maga és csoportja számára, amelynek nemcsak a valóságalapja nulla vagy kicsi, hanem fikciója nem egy esetben a jelenleg hatályos törvények szerint büntethető is (Holokauszttagadó Tibi, Betyár Bandi és társaik). Bonyolítja a képletet az is, hogy a szélsőségesek egyáltalán nem elszigetelten, hanem olyan, teljesen legális tömörülések – nem vállalt, de megtűrt – kinövéseként léteznek, amelyek messze a büntethetőségi határon innen a legkülönfélébb fajta ostoba vagy rosszakaratú ún. hagyományápolást művelik. Ennek viszonylag ártatlan példájaként említeném Koltay Gábor 2006-os, Horthy, a kormányzó című filmjét. Erre rákérdezve 2012 tavaszán a magyar Google kereső első találata ez volt: „Végre Youtubeon [!] [...] Fú, ez egy ritka jó film.” Súlyos bajokat láttat a magyar társadalom, a magyar politika, azt hiszem, ebben elég egyöntetű megegyezés alakult ki – még ha az egyes elemzők az okokat más-máshol keresik, vagy vélik is megtalálni.

Ez a beágyazottsága Parti Nagy Lajos Magyar mesék sorozatának, amelyek az Élet és Irodalomban 2011 áprilisa óta hétről hétre megjelennek. Talán nem tévedek, ha a formai megoldást némiképpen a Karl úr honosításának tekintem.[5] A mesék főszereplője, a tegnapi bécsi kisember mai magyar megfelelőjének vezére (nem főnöke!),  műmesei alak. Korlátolt, hiú, öntelt egyeduralkodó. Uralkodói stílusának összetevőit tekintve Kormányzó Úr Őfőméltósága távolságtartó paternalizmusa a modernebb előképek közül való. Spirituálisan inkább valami „életre trombitált múzeum” (Térey), valami skanzen, nemzeti emlékpark operettdíszletei közöl előlépett gyulát alakít, aki így-úgy leporolt, nagyon régi rekvizitumokat kombinál és variál minden posztmodern varázslatot megszégyenítő módon. Szájtátva nézi a világ, ahogy ez a rettenthetetlen ember a Monty Python-féle Gyalog galopp című film Fekete Lovagjának párjaként utolsó leheletéig harcol, majd – miután az összes végtagját levágták – nagylelkűen felajánlja: „na jó, egyezzünk ki döntetlenben.” Parti Nagy tollán:

„I. Fülkefor [...] körbemutatott a jobbkezivel, hogy látjátok feleim, mihő érkeztünk? Az udvartartás, meg a hívek törvenem sereglete küssé lesütötte a szemit, várta, most mi gyön, hogy mellik szó lesz a nagy szájbúl elébuggyantva. Há fordulóponthó érkeztünk, felelte meg a költői kérdésit a kerál, és az asztalra csapott. Ahoj, fújjátok meg az öszves kürtöt, szóvivőt, dörögjön a taps, a riaria, a rákaifilip! Mer mán nem lehet tovább takargatni, hogy a magyarok szabadságharcát ünnepélyesen megnyertem, az áldozat nem vót hejábavaló. Megnyertem, mer a haza nem veszíthet. Eddigelé új alapokra helyeztük, amit csak értünk, a mozgásteret minden előtt, ami végre a nulláhó közelít. Eredményeink kézzelfoghatóak, a saját lábunkra állottunk, egyikvel a másikra, evvót az első lépcső, a nemszorulásunk senkire. Ezen túl vagyunk, mastan mán csak fokoznunk köll a növekedést, a kardból köll trambulint kovácsolnunk.” (Parti Nagy, 2011. november. 25.)

Talán a radikális valóságtagadás gúnyos bemutatása a Magyar mesék első és legfeltűnőbb vonása, a képtelenségnek hitt dolgok átfordítása mindennapi valósággá.

2012 elején Matkovich Ilona beszélgetett Parti Nagy Lajossal a mesékről, az interjú  szerkesztett változata a Magyar Narancs negyedik, január 26-i számában jelent meg. Matkovich a mesékben megnyilvánuló ingerültség, indulat, éles gúny okát firtatja, bár tkp. erre már a főcím is választ ad („Nem veszi be a gyomrom”). De miért kellett a kritikát mesébe bújtatni? Parti Nagy:

„Pontosabban álmesébe, hisz ezek álmesék. A népmese bizonyos elemeit, nyelvét imitáló kisformák, ha úgy tetszik, egypercesek. Remélem, az idén százéves Örkény szeretné őket. Szóval a mesét mint keretet elég teherbírónak érzem, ezek a kis írások lényegében abszurdok a rögvaló abszurditásáról, glosszák a közösség helyzetének margójára. Szívesen, egyre szívesebben beszélek ezeken az archaikusabb nyelveken, szívesen oltom, regiszterkeverem össze őket a zógenante »rontott mai magyarral«. Azt hiszem, Heine mondta, hogy az irónia a tehetetlenség fegyvere. Ezek nagyon ironikus szövegművek, igen, tele indulattal, gúnnyal – nem mondom, hogy olykor nem vagyok kétségbeesve a hazám állapotától. Azt vállaltam, hogy erről beszélek, a minimális közvetettséggel, de az »írói munkásságom« részeként. [...] publicisztikát nem akartam írni, sokkal inkább ilyesfajta mementókat, a magam számára is, a dicsőséges fülkeforradalomról. Torzképeket, mint ahogy a mese maga is torzít.”

A mese helyszíne maga is mesebeli, [Szűz] Mária országa. Lakói két részre oszlanak, jókra (fülketöbbség) és rosszakra (hazaárulók). Királya, I. Fülkefor kerál, alkotmányos eszközökkel (Koki, Saller, Baráti Tarkónverés) kormányozza nemcsak a Hazát, hanem sűrűn beveti ezeket az alkotmányos eszközöket a „Brüsszel” vagy „Nyugat” márkanéven bejegyzett Gonoszbirodalom ellen is, amit úgy kell elképzelni, mint a Habsburg-elnyomást meg a Moszkvai Rabigát együttvéve. Brüsszel-Nyugat gyilkos erői reggeltől-estig fogukat-karmukat hegyezik ártatlan kis Magyarország szétmarcangolására.[6] Gyarmatosításán tanakodnak vorksopszám, ezen brénezik a sztormingjukat. Szerintük I.  Fülkefor állandóan bontja lefelé a demokráciát. De hogyhogy? De miért? Amikor a Médiatanács elküldött tagjai például egyévi fizetésüknek megfelelő összegű kártalanítást kapnak? „A kártalanításra van különadó? Nincs. Mikó lesz? Ha majd akarjuk, de addig fájront. Ergó ergórum, ha netán elküldjük őköt, kapják meg kártalanítás címin az egyévi kis bérüket, mer, tisztelt képviselőtársaim és ellenzék, ők összeférhetetlenség miján a másik vagy a harmadik Médiatanácsba el nem mehetnek ám dógozni kerek egy esztendeig! S akkó álljanak otthun a konyha kövin segélybül éhenhalva? Nemá! Így es lött, [Rogán] béadta a módosítást, kétség nem fért a sikerhő. Magasrúl nézvést nem vót ez pénz, csak smonca, pár tucat nyuggerdányi iskolaigazgatótúl bé vót szedhető, s mi ez a magyar igazság, meg a nemzeti ujjészervezés oltárán?” (2011. június 17.) Szóval demokráciailag minden rendben van, Nyugaték meg jobb ha vigyáznak, mert bármikor elfogyhat a magyar türelem, és akkor jaj nekik. Mert „...benn áll a szájháborúba az ország a nyugatval, de bermudáig, isten svejci ofsoráig menően. »Ki a fasz az a nyugat?!!!« címmel kelet-körök horgadtak alulról jövőleg Tusványostul Brüsszelig, s má nagyon rezegtek a magyar emberek nyilai a levegőben az ingerültségtül, hogy mit szólnak azok belé a jogállam lebontásába, ha nem ingük, csak a gatyázás.” (2011. augusztus 12.) Ezek a bankárkarvaly rabszolgatartók még attól se riadnak vissza, hogy magyar gyerekek számára előírják a kötelező angol nyelvtanulást – naná, mert akkor jobban tudnak majd náluk szolgálni – pedig  magos helyen, nagydarab tudós ember által ki lett nyilatkoztatva, hogy genetikailag bizony szittyák vagyunk, hunok. „Mán a nemzeti egyetértés annyiba tartott, hogy ácsit parancsolt a túlságba menő angoltanulásnak es. Meg lett mondval, elébb egy strukturáltabb nyelvet köll béhammantani, oszt ha má beszél a csuporszemű nebulója szanszkritul, üsse fakjú, fölszíhassa a smonca angolt es [...]” (2011. szeptember 2.).

Nem csoda, ha a mesemondó számára I. Fülkefor népe elégedettnek tűnik. „ Mán minden zember cepelt egy újjászervezési csomagot, csak akkó tette le, mikó megállott örvendeni, hogy máma se monta a nevit az adóhatóság, meg hogy őnéki millen egy tátos kerála van kedves munkatársaival egyetembe. Akkó es megállt, ha megjelent az udvari szóvivőc, oszt elmagyarázta, aki varangy azt állétja, hogy itt autokrácia vagyon, no, az a gyalogos, meg a vonatos, horibile a buszvaljáró nemzettársaink becsületes többségit csapja arcul. Hogy ez megvót, fővette a csomagját a nép, oszt haladott. Egyik a yachtkikötőjibe, a másik a közmunkájára, mer vót ilyen es, olyan es arányosan.” (2011. szeptember 23.) Sem a yachttulajdonosoknak, sem a közmunkásoknak nem kellenek az egyetemek, mármint a régi tipusú egyetemek, ahol azokat a filozófusokat meg mediológusokat képezték, akik aztán lopnak, mint a szarka, hazudnak, mint a vízfolyás, úgyhogy „...mire a levelek lehullnak, el lesz véve az egyetemektül az autonómia, egyrészt csakér, másrészt mer idegen szó, harmadrészt mer amit elveszünk, az a mienk.” (2011. augusztus 12.) Kivételt képezenek természetesen „a Lojál Ignác Közszóga Egyetem” hallgatói, mert az ő jóhiszeműségükhöz nem férhet kétség. (2012. március 2.) Nincs I. Fülkefor kerál országában semmi, de semmi hiba? Nincs! állítja feszt a mesélő, mert az abban kormányzó erők „...sohse retusállották ám magik alá a magyarok önkéntes magánnyugdíját, miképpen nem retusáltak ki a közmédiábúl nyócszáz embert, nem a jogállambúl a jogot, buktábúl a lekvárt, nem retusáták ki az alkotmánybíróságbú a függetlenséget, a nemzetbű a szegényt, a cigányt, zsidót, liberálist, meleget, nem retusáták ki az ép észt a magáhó való észből [...]” (2011.december 16.) Az lehet, hogy vannak olyanok, akiknek ez nem tetszik, de ők „...békaphassák a brüsszelt washingtonostul!” (2011. november 18.) „...há ne má a BrókerEu (nem oláh az?!) vigye a magyarok puskáját!” (2012. január 13.). Minden de jó lenne, csak az az EU ne fenekedne! Mert „...amit a magyarok szuvenírjával az Unio csaholnokjai művelnek, ahhó képest Trianon szomorkás fizetésnap Brüsszelbe, semmi más. Mán régóta érett az idők méhibe, hogy a Kárpátok Öngyújtója, Novák Előd parlamenti képviselő testvér, Murányi Levente, 56-os (!) hős segítségivel, elégesse az úgynevezett EU zászlaját, mi csak a diktatúra rongya, köcsögvécepapír. Méghozzá Budapesten, a Lövőház uccába, ahun a gonosz lakik, ki fejbe rúgta Magyarországot. Nem biztos, hogy ott es tartóckodik, mer nem tartóckodik az semmitül, de hogy ott lakik, az kőbébb vót vésvel még a kőnél es. Hosszú orra vót, horibile »Barroso«-nak hítták, ilyen eggy cigány neve vót zsidó létire, a színtiszta mihöztartás végett. Aki látó vót, látta, hogy ez a Barroso mán reggel teli kukákat borogat a Cohn Bendit ölelgetve, s veszettű lengeti a sátán csillagos lobogóját, hezzá Árpád és Szent László vérit issza a Marcibányi-tér felé menet. S mibűl issza? Pillepalackbúl! Ennyire becsüli a magyart, hogy még pohár se, semmi, penig ott mén mögötte a fehér limusin, meg a fekete, ahogy a mágija kévánja. S ha megitta, a Lukács György hónajjszőrinek segítségével ront reá a magyarra, mikó az diadalmas élethalálharcát víjja szakadatlan.” (2012. január 20.) Ez azonban tényszerűen nem a teljes igazság. Mondott Lukács (szül. Löwinger, naná) György még a világon sem volt, amikor a magyarok bántása már elkezdődött. Ennek a milyenségét 2012 tavaszán a magyar parlament épületében egy képviselő „...a tiszaeszlári Sólymosi Eszter személyibe gondóta kifejteni. Felállt Zsolt testvér, és [...] nemes célja érdekibe szokatlanul erős retorikai eszközt vetett vót bé. Szívből fölóvasta, hogy Esztert, a nótáskedvű magyar kisleányt 1882-ben megölték a tuggyukkik, oszt még el se lehetett őköt ítélni a nemzetközi pénzügyi körök míján, és ez így van azolta es, szakadatlan. Hogy bántják a magyart Eszter gyilkosai. Gyarmatosíccsák, na. Egyenes, tárgyszerű beszéd vót... [...]” (2012. április 13.)

Olyan aktuális atrocitások tárgyalásának láncolatából áll a Magyar mesék sorozata, amelyek közül néhány nevetséges, vagy bosszantó, néhány felháborító, és igen sok tűrhetetlen kellene hogy legyen. A nyelvi megformálás, a műnépi hangnem és gondolkodás ugyanakkor stilárisan azt az ál- affirmatív, helyenként ál-rajongó hangot idézi, amivel a fiatal Illyés Gyula (1927) verseskönyvként méltatta a frissen megjelent budapesti telefonkönyvet a Dokumentum című budapesti avantgárd lapban, 1927-ben. Nem eufemizmus, hanem newspeak a végletesen megosztott országot működtető kézivezérlést Nemzeti Együttműködés Rendszere névvel illetni. Ha így néz ki az együttműködés, akkor hogyan nézhet ki a szembenállás? Nézőpontomból nem átlátható, milyen lehet a Magyar mesék (Parti Nagy, 2011-2012) fogadtatása, erről a fentebb idézett interjú sem tudósít. Parti Nagy Lajos csak annyit említ, hogy idővel szeretne egy válogatást könyv alakban is megjelentetni – amiből arra következtetek, hogy lehet rá kereslet. Másrészt valószínűleg sok olvasó érzékenységét sérti. De nem biztos, hogy durvább, mint A Herr Karl volt 1961-ben. Nem szabad elfelejteni, hogy Ausztriában az akkor élt lakosság jelentős része szimpatizált a nemzetiszocializmussal, a vereség ellenére is. Mert nemcsak német öntudatot adott nekik a hitleráj, hanem kisebbrendűségi érzésüket kompenzálni tudta az árja felsőbbrendűség jelszavával, és országos mértékben részesültek a rablott „zsidóvagyon”-ból, profitáltak a kényszermunkásokból. A harctéren elesett hozzátartozóikat egyértelműen háborús hősöknek tekintették, akik értük (és az eszméért) áldozták az életüket. Bűnrészességük kérdése fel sem merült. Ennek az egykor hatalmas és befolyásos – mára egyre csökkenő számú – rétegnek az érzékenységét bizonyára sértette A Karl úr. Ám vele elkezdődött az erről szóló társadalmi diskurzus.

„A gondosan polírozott, kedélyesen elzárt szekrényekből dőlni kezdtek a hullák, melyeken senki nem lepődött meg, hisz mindenki tudott róluk. De beszélni arról, amit tudunk? Ugyan! Sokkal kényelmesebb felháborodni, kikérni, megsértődni. Remegő hangon emlegetni az idióta önfészekbepiszkítást (Nestbeschmutzung), ami alatt minimum haza- és nemzetgyalázás értendő. A sötét és sunyi kifejezés méltó magyar párjához, miszerint »az ember nem szarik a saját fészkébe«. (Hanem? Máséba igen? És miért? Mert csakért? Vagy mert a saját fészek karimáig van?)” Parti nagy 2005, 13-14).

Parti Nagy (2005, 17-18) így folytatja:

„A szemforgatás mint konszenzus – e tárgyban bizonyosan nem határfolyó a Lajta. Mikor a konkrét tárgy okán Ausztriáról beszélek, mutatis mutandis Magyarországra is gondolok, hogy úgy mondjam, az én hazám is tud eléggé legnagyobb törpe lenni...A ránkpudvásodó kisemberi, kisnáci, kiskomcsi hazugságokra gondolok, hogy nem mi voltunk, senki nem mi voltunk, hanem a németek versus oroszok, nem mi deportáltunk, csak a csendőrok/vasutasok/sínek, nem mi akasztottunk, csupán a Kádár egymaga stb.”

Ez az a beidegződés, ami szinte változatlanul átöröklődött a mába, állítja Parti Nagy a Magyar Narancs-interjúban (Matkovich, 2012). Bár sokan látják ma Magyarországon, hogy kár volt két évvel ezelőtt felhatalmazást adni ekkora méretű változás véghezvitelére. De tehetetlenek, mert egyrészt nincsen más elfogadható alternativa (azért a szocik mégse jöjjenek most mindjárt vissza), másrészt, bár látják,

„... hogy nem jól kormányoz ez a kormány, nem úgy, ahogy szerették volna, de ők erre a lóra tettek, mert olyan erős volt bennük az indulat a másik lóval [...] szemben. Most kicsikét futnak a saját választásuk, reményeik után, és amikor olyanfajta általános lózungokat kínál fel nekik az ő propagandagépezetük, mint a szuverenitás, a magyar szabadság, vagy nem leszünk gyarmat, akkor kapva kapnak azon, hogy megerősítsék magukat abbéli hitükben, hogy ez még mindig jobb, mint az volt. És teljesen mindegy, hogy e lózungok konkrétan, a történtek és az EU kontextusában borzasztó ostobaságok. Félelem az ismeretlentől, a mástól, az idegentől. [...] A mostani kurzus ennek a többségnek a nyelvén összehasonlíthatatlanul jobban beszél, mint a liberálisok és a baloldal. Több mint százezer ember egy napos délután ama közösségtől védi a szuverenitásunkat, amely közösségnek a tagjai vagyunk, s amelynek a pénze nélkül az ország, főleg a vidék, úgy ahogy van, összedőlt volna már régen. Nem öröm ezzel szembesülni...”Azért idéztem hosszabban mind a mesékből, mind az interjúból, hogy kitűnjön, mennyire alaposan átgondolt, megtervezett, szerkesztett irodalmi szövegekről van szó, amelyek valóban Parti Nagy Lajos irodalmi munkásságának részét képezik. Ezt bizonyítja a fogadtatás is, már csak egyet idézek: „Az író-költő úgy látja, a harmadik köztársaság legnagyobb felelőssége többek között a nyílt és látens rasszizmus eltűrése, a zsigeri félelem az idegentől, illetve a szegény és a szegénység immár államilag támogatott lenézése, kriminalizálása.” (Matkovich 2012)

Ilyen mondanivaló markáns előadást kíván! Mindehhez képest óriási meglepetés volt számomra, amikor meghallottam a meséket a szerző előadásában.[7]  Nem voltam felkészülve a halk, sejtelmes hangra, a lassú beszédre, az indulat- és iróniamentes, valóban mesélős előadásmódra. Azt gondoltam, hogy a címben szereplő mese nem több egyszerű (ál)műfajmegjelölésnél, és a meghallgatás során lehet majd bruhaházni. De nem lehetett, legalábbis én nem tudtam (míg az olvasás során legalább itt-ott felnevetni: igen). Sőt, hirtelen kiütközött belőlük, megmutatkozott a bennük rejlő szomorúság. Az Élet és Irodalom 2011. karácsonyára megjelent 51-52. számában Parti Naggyal folytatott interjújában Károlyi Csaba azt mondja Parti Nagy megzenésített verseiről: „Amikor én a verseidet olvasom, sokszor mosolygok vagy nevetek, szeretem a játékosságukat is. Most, meghallgatva Presser nagyon megdolgozott, komoly zenéjét, elsőre az egyenletes, magas szintű szomorúságot hallottam ki leginkább. Presser újabb zenéire persze általában is jellemző ez. Nem tette-e ez melankolikusabbá, szomorkásabbá a verseidet, mint amilyenek eddig voltak?” Parti Nagy válasza: „Én inkább úgy mondanám, hogy lassabb és tűnődőbb lett minden. Bölcsebb. Több lett benne az idő. Persze van egy nagyon erős, balkánias dinamika is, hol lelassul minden, hol nagyon megszalad. Egyébként, ha így van, ha szomorkásabbak a dalok, mint tán a versek voltak hajdan, egyáltalán nem bánom.” (Károlyi, 2011). Kísérletet se merek tenni a jelenség okainak vizsgálatára, pusztán említem, hogy míg A Karl úr irott szövege, és a szöveg előadásának módja (mind Qualtinger, mind Bodrogi interpretációja szerint) viszonylag közel áll egymáshoz, addig igen komoly távolság feszül a Magyar mesék írott és Parti Nagy által előadott változata között.

Jegyzetek

«[1] Hrdlicka „Emlékmű a háború és a fasizmus ellen” című szoborcsoportjának része a járdát súrolókefével négykézláb sikáló zsidó szobra. Herr Karl: „Idehallgasson, amit ma a szemünkre szoknak hányni... na, az kérem egészen máshogy volt... A házunkban egyetlen zsidó személy volt található, egy bizonyos Tennenbaum... máskülönben egy rendes ember... Na most akkorjába mindenféle ilyen náciellenes dolgokat föl-fölfirkálgattak Bécsbe a járdára... és ezt a ránk eső részt a Tennenbaumnak kelletett föltakarítani... nem az, hogy egyedül neki, kérem, dehogyis... hanem a többi zsidónak ugyanúgy. Én vezettem elő oda őtet, hogy ugye föltakarítsa... a házmesterünk meg ott állt és röhögött, mer az egy ilyen heccben mindig benne volt [...]” in: Carl Merz – Helmut Qualtinger: Karl úr. Fordította Parti Nagy Lajos. Budapest: Kortina, 2005. p. 54-55.    

«[2] Ugyanez Parti Nagy Lajos műfordításában (Parti Nagy 2005 .21-22).

«[3] Kurziválás stb. az eredetiben.

«[4] Egy Mein Kampf-előadásról készített felvétel részlete látható pl. http://www.youtube.com/watch?v=1nk82tH2MPA

«[5] Parti Nagy az Élet és Irodalom 2011. karácsonyi, 51-52. számában Károlyi Csaba kérdésére a következő munkát jelölte meg a mese-imitáció forrásaként „Pár éve Banga Ferenc rajzaihoz különféle népek valódi meséit írtam át, a cselekmény nagyjából maradt, de kapott egy új, azaz régi nyelvet, ami hordoz ugyan különféle tájnyelvi jegyeket, de azért egy kvázi nyelv, természetesen. Műnyelv, akár az összes többi nyelvem. Ez volt A pecsenyehattyú és más mesék.”

«[6] A gyarmati sorba taszítás intellektuális ellenzéke, a Professzorok Vak Bottyán Köre Mozart Zaide című daljátékából választott magának indulót, a Tiger! Wetze nur die Klauen (Tigris! Fend csak a karmod) című áriát, amely különösen Patricia Petibon előadásában hatásos. Ily keserédesen áriáztak bizonyos konzervatív osztrák tudományos körök is, amikor az EU 2000-ben büntető rendelkezésekkel sújtotta Ausztriát, míg a Szerb Tudományos Akadémia elszánt bárdjai mindjárt a húrok közé durrantottak. Mer‘ mindig a kicsik lesznek bántva, a nagyok meg csinálhatják, amit akarnak!  

«[7] Lásd:  www.youtube.com/watch?v=_d5wPvHM1AY, vagy http://voxlibris.hu/ stb., sok más helyen  is

Irodalom

Bronner, Gerhard – Merz, Carl – Qualtinger, Helmut (1961) Der Herr Karl (1961. november 15.)

Illyés Gyula (1927) Budapest és a Budapest környékén lévő m. kir. Távbeszélő Hálózatok előfiz. és nyilv. Állomásainak betűrendes névsora. A bpesti m. k. távíró- és távbeszélő igazgatóság előszavával, Dokumentum 2. sz. (1927. január), 40.

Károlyi Csaba (2011) „Ha bírom nyelvvel, téma van bőven.„ Élet és Irodalom. LV. Ávf. 51-52. sz. 2011. december 22.

Krischke, Traugott (1995) szerk. Helmut Qualtinger Werkausgabe. Band I. „Der Herr Karl„ und andere Texte fürs Theater. Wien: Deuticke. ( az idézett részeket fordította Deréky Pál)

Matkovich Ilona (2012) „Nem veszi be a gyomrom” interjú Parti Nagy Lajossal. Magyar Narancs 2012. január 26. (online elérhető: http://magyarnarancs.hu/belpol/nem-veszi-be-a-gyomrom-78446/)

Merz, Carl – Qualtinger, Helmut (2005) Karl úr. Fordította Parti Nagy Lajos. Kortina. Budapest. (A kötethez hanganyag is társul CD-n, Karl úr szerepében Bodrogi Gyula működik közre, rendezte Mácsai Pál .)

Morlock, Martin (1962) Der Spiegel, 1962. március 21.

Parti Nagy Lajos (2005) Qualtinger-cédulák. Előszó Carl Merz és Helmut Qualtinger Karl úr c. művének magyar fordításához. (fordította Parti Nagy Lajos) Kortina. Budapest.

Parti Nagy Lajos (2011) Magyar mesék. Élet és Irodalom. A sorozat részei az alábbi számokban:  2011. június 17., 2011. augusztus 12., 2011. november 18., 2011. november. 25. 2011.december 16., 2012. január 13., 2012. január 20., 2012. március 2., 2012. április 13.

Peter Weiser (1961)„Der Herr Karl„: Kein Blattl vorm Mund. Kronen Zeitung 1961. december 2.

A Symposion képi fordulata

MIKOLA GYÖNGYI

A Symposion folyóirat legutóbbi tematikus számai (Roncs, Bűn-Ártatlanság-Szag-Illat, Tolnai, Közép-Kelet-Európa közhelyei) több szempontból is radikálisan szakítottak a magyar folyóiratkultúra konvencióival. Az egyik legjelentősebb változtatás a folyóirat kétnyelvűvé válása, amely már önmagában is jelentős nyitás a magyar kulturális identitás történetében, és e váltásnak a szerkesztésre gyakorolt hatása külön vizsgálat tárgya lehetne. Ám a Symposion esetében ez a nyelvi fordulat egyúttal képi fordulattal is jár (a korábbi, még egynyelvű Pornográfia-Horror szám már részben ennek jegyében szerkesztődik): a szépirodalmi szövegekhez különböző kulturális hátterű, sokféle irányzatot képviselő képzőművészek készítenek illusztrációkat, helyesebben „vizualizációkat”, vizuális interpretációkat. Az igazi kihívást a kép és írás egyenrangúsága, „emancipációja” jelentheti az irodalmi közegben szocializálódott olvasó számára. A Symposion vizuális felületein ugyanis a képi információknak és impulzusoknak olyan gazdagságával, változatosságával találkozik, amely nemcsak hogy vetekszik az irodalmi anyag sokszínűségével és színvonalával, de helyenként fölül is múlja azt. Ráadásul ez az expanzív vizuális terjeszkedés, „képrobbanás” nem hagyja érintetlenül a folyóirat megszokott formátumát sem: minden egyes lapszám más-más alakú és méretű, a Bűn-Ártatlanság például nem fér el egyetlen normál könyvespolcon sem. (Én az egyik komód tetején, egy ugyancsak túlméretezett, sehova máshova be nem illeszthető Leonardo da Vinci-albumon helyeztem el.) Ez az erőteljes vizuális tobzódás többek számára elbizonytalanító, nyugtalanító, olykor ellenérzéseket keltő; magam is több ilyen észrevétellel, kritikai megjegyzéssel találkoztam a lapról folyó beszélgetésekben még a folyóirat törekvéseivel amúgy rokonszenvező olvasók részéről is.

A kép expanziója okozta zavar valószínűleg mélyen összefügg az alfabetikus civilizáció öntudatával és a reprezentáció rendjével, amely a betűírást eleve fejlettebbnek tekinti a képírásnál, s amely oppozícióba állítja a megmutatást és a megnevezést, az ikont és a nevet. Foucault például így ír a betűírásra való áttérés „zseniális húzásának” civilizációs előnyeiről az európai tudásrendek kialakulásával foglalkozó, A szavak és a dolgok című alapművében: „Az alfabetikus írással az emberek története tényleg teljesen megváltozik. … Míg a szimbolikus írás igyekezvén magukat a reprezentációkat a térben reprezentálni, követi a hasonlóságok zavaros törvényét a reflexív gondolkodás formáiból kicsúsztatva a nyelvet, az alfabetikus írás, lemondva a reprezentáció fölvázolásáról átteszi a hangok elemzésébe azokat a szabályokat, amelyek magát az észt képviselik. … Ugyanazon grafikai jelek képesek fölbontani valamennyi új szót, és a feledés félelme nélkül továbbadni minden fölfedezést, mihelyt napvilágra hozták; ugyanazon ábécé használatával átírhatunk különféle nyelveket, és eljuttathatjuk valamely néphez egy másik nép gondolatait. Mivel ezen ábécé megtanulása nagyon könnyű elemei alacsony száma miatt, mindenki a gondolkodásra és a gondolatok elemzésére fordíthatja az időt, amit a többi népek a betűk megtanulására fecsérelnek.” (Foucault 2000, 139.) Ebben a rövid passzusban is úgy jelenik meg a betűírás mint az ész manifesztációja, összhangban az európai gondolkodásban évszázadokon keresztül megfigyelhető felosztással, ahol az ész a nyelvi reprezentáció oldalán áll, míg a kép az érzékek és érzelmek térfelére kerül.

Napjainkban azonban, amikor könnyen hozzáférhetővé váltak és széles körben elterjedtek a különböző képalkotó eszközök, a számítógép, a digitális fényképezőgép, az internet és az okostelefon korszakában ez a felosztás ásatagnak és abszurdnak tűnik, jóllehet a képpel kapcsolatos félelmek nemhogy nem szűntek meg, hanem inkább tovább fokozódtak. A kilencvenes években a társadalomtudományokban megindult a W. J. T. Mitchell angol művészettörténész esszéje nyomán képi fordulatnak, pictorial turn-nek nevezett kutatási irányzat, mely nem csak a képalkotás, képhasználat, vizuális jelalkotás mai jelenségeivel foglalkozik, hanem történeti kontextusban is vizsgálja a képi kommunikáció alakulástörténetét a nyugati logocentrikus kultúrában, illetve más civilizációkban. Az egyik fontos érv a vizualitással kapcsolatos, nagy hagyományokkal rendelkező gyanakvással szemben az a sokszor hivatkozott tény a téma szakirodalmában, hogy a régi görög nyelvben ugyanaz a szó, a 'graphein' jelölte az írás és a rajzolás tevékenységét, vagyis írás és kép viszonya koronként és kultúránként változhat még a betűvető népek esetében is. A 'graphein' kettős jelentésére játszik rá a Symposion Bűn-Ártatlanság számához előszót író neves képregényművész, Saša Rakezić, alias Aleksandar Zograf a saját művésznevében, vagy például a The Well of Prophecy (A prófécia kútja) című munkájában, ahol a képregény hősét, a szerző fiktív barátját Graf Grafomannak hívják (Bodroža 2011, 36-37).

Mitchell úgy véli, hogy korunkban már nem elegendő jogaiba helyezni a társadalomtudományokban hagyományosan háttérbe szorított ikonológiai megközelítést, hanem „A legfontosabb ... annak belátása, hogy miközben a képi reprezentáció problémája mindig is élő volt, most már megkerülhetetlenül és soha nem látott erővel nehezedik rá a kultúra minden rétegére a legkifinomultabb filozófiai spekulációktól a tömegmédia legközönségesebb termékeiig. Az elszigetelés hagyományos stratégiái többé már nem működnek, a vizuális kultúra globális kritikája pedig elkerülhetetlenül szükséges.” (Mitchell 2007)

Fölmerül persze a kérdés, hogy a Symposion esetében mit jelent a képi fordulat, hoz-e valami szemantikai-esztétikai többletet a szövegek „vizualizációja”, vagy mindez inkább csak valami eredeti és hatásos csomagolás, egy olyan korszerű „köntös”, mely vonzóbbá, trendibbé, „szexibbé” teheti a mind népszerűtlenebbé váló, ráadásul térségünkben sokhelyütt még mindig kétségbeejtően elavult módszerekkel oktatott irodalmi kultúrát a Facebook-nemzedék számára.

Ez a probléma talán a Tolnai Ottó 70. születésnapjára készített kiadványt lapozgatva vizsgálható a legeredményesebben. A Tolnai-szám ugyanis igazi posztmodern érzékenységgel megalkotott művészeti album, képeskönyv, ahol fiatal képzőművészek különböző Tolnai-művekből vett fragmentumokhoz és rövidebb versekhez készítettek vizualizációkat többnyire a képregény-médium változatos eszköztárának alkalmazásával. A szövegeket a főszerkesztő, Sirbik Attila válogatta, s ez a válogatás az eredményből ítélve már eleve abból az imaginatív szempontból történhetett a felkért képzőművészek stílusának, gondolkodásmódjának, motívumainak ismeretében, hogy az egyes alkotók melyik szövegrésszel tudnak majd jól kommunikálni, mi inspirálhatja őket. (A lapszámról kitűnő, részletes elemzést írt Kovács Krisztina az Irodalmi Jelen internetes portálon. Kovács 2010.) Kérdés, hogy ha bármely más író életművéhez nyúlnánk ezen a módon, és ugyanezekkel a képzőművészekkel dolgoznánk, vajon más lenne-e az összkép, vagy csak egy nagyon színes kaleidoszkóp kövecskéi rendeződnének újabb, bonyolult, gyönyörű, ámde (látszólag) jelentés nélküli mintázatba? Kétségtelen, hogy a fragmentáris szerkesztés, a véletlen esztétikája, a műfajok és nyelvek átjárhatósága egyáltalán nem idegen a Tolnai-poétikától, sőt éppen hogy a lényegéhez tartozik. Nem beszélve arról, hogy a Tolnai-művek nagyon gyakran éppen valamely képzőművészeti alkotás, festmény vagy szobor hatására születnek, hogy a Tolnai-szövegekben is ott hullámzik a vizuális elemek, utalások, allúziók, motívumok, interpretációk végtelen áradata, hogy Tolnai Ottó egyúttal az egyik legjobb, legfölkészültebb, legtöbbet látó és láttató képzőművészeti írónk is, és végül, de nem utolsósorban arról, hogy maga is kísérletezik képzőművészettel: önarckép-sorozatát néhány hónapja állították ki a budapesti Műcsarnokban. Tolnai-kommentáromban én magam is arra a következtetésre jutottam, hogy Tolnai Ottó szöveg-univerzumának „ősrobbanásakor”, kezdetben vala a Kép:

„... költészete születésének, költővé válásának autopoétikus elbeszélése során ő is képről beszél, egy képet ír le voltaképpen: »Emlékszem – egyik legélesebben metszett, legtisztább színekkel felkent kép, amit hordozok – 1966 márciusa Rovinjban.« Az emlékezés narratívája a »kínai doboz« avagy a »kép-a-képben« technikára épül, hiszen az emlékezés mentális folyamata maga is mozgóképszerű, filmszerű, és ez a mozgókép egy másik filmet idéz fel: a végtelen érzékelésének, képként való megmutatkozásának pillanatát. (...) Költészetének indulása a hatvanas években saját korának meghatározó strukturalista elméleteivel, tendenciáival ellentétben nem úgy írható le, vagy nem csak úgy érdemes leírni mint egy pusztán nyelvileg szervezett univerzumot, hiszen számára nem a nyelvi kifejezés problémája, lehetősége az elsődleges kérdés, ahogy a föntiekben is láthattuk, hanem az érzékelésnek a nyelv előtti síkja: a képi percepció. A kifejezés már adva van, mielőtt szavaink lennének róla, amit látunk, abban már valami (minden) kifejeződik számunkra.” (Mikola 2005, 19)

A Tolnai-szövegek vizuális interpretációinak projektje egy Symposion-számban abszolút autentikus gesztus, és könnyen lehet, hogy egy zártabb, nyelvileg homogénebb közegben keletkezett, vizuálisan kevésbé fogékony vagy egyműfajú írói életmű esetében ez a kaleidoszkóp-esztétika nem is lenne működőképes.

Ám ha megnézzük a szövegek és képek konkrét viszonyát a lapszámban, azt tapasztaljuk, hogy bár a válogatás Tolnai szinte összes műfaját felöleli, játékba hozza, a lapokról mégsem a Tolnai-életmű jól ismert „költészeti kategóriái”, jellegzetes „megéledő” metaforái, mitologémái köszönnek vissza. Számomra nagy meglepetés volt, hogy a vizuális anyag összhatása első ránézésre mennyire idegen a szövegekről kialakított saját mentális képeimtől, leszámítva a rendkívül elegáns címlap légies azúr-szifonját. Túl azon, hogy a képzelet és a képi percepció egyénileg nagy változatosságokat mutathat, ez az „elkülönböződés” magából a szövegválogatásból is adódik. A huszonnégy szemelvényben túlsúlyba kerültek a prózai alkotások, pontosabban a prózák és a vers-szövegek narratív szekvenciái, ami a szelekció szempontjából amúgy teljesen logikus, hiszen ahogy a lapszám alcíme is mutatja, képregénykiadást tartunk a kezünkben, márpedig a képregény: narratív médium.

A hatás nagyon hasonló ahhoz, mint amikor irodalmi műveket filmesítenek meg. Utcai Dávidnak az Ómama egy rotterdami gengszterfilmben című poémához készített vizualizációja az önreflexív narráció és a fiktív események egymásbaszövődéseit a filmes montázsok és áttűnések képregényben is megjeleníthető technikáival érzékelteti, szellemes képi „rímeket” hozva létre a szavakkal megalkotott és a megrajzolt képzeletbeli gengszterfilm között, miközben az elmosódó, tompa színek, szürkés árnyalatok, a „világítás” hiánya felidézi az olvasóban/nézőben az egész Ómama-ciklust belengő rejtélyt, az irracionális borzongató homályát.

A kép azonban ellenpontozhatja is a szöveget vagy továbbmesélheti a maga módján. Az egyik legszuggesztívebb, legjobb alkotás ebből a szempontból Daniela Mamužić vizualizációja a Költő disznózsírból gyerekkor-témáihoz. Első pillantásra megdöbbentő, hogy Daniela Mamužić képén a Tisza, a szerző gyerekkorának mitikus helyszíne, a folyékony, abszolút klorofill – betonszürke. Aztán megértjük, hogy a képzőművész áthelyezte a narráció nézőpontját, és az elbeszélőt nem annak saját szemszögéből, hanem az emlékfolyam egyik szereplőjének, a nagybeteg, ágyhoz kötött, csontsovány nőrokonnak a nézőpontjából láttatja, akinek alakját a szöveg emlékezőjének figurájához képest óriásira nagyítja, mintegy a szenvedés erősebb realitását állítva középpontba; márpedig ez az életből kifogyó, halálosan elkínzott nő félig leeresztett szemhéjai mögül aligha lát színeket...

Sirály Dóri pedig a Kékítőgolyó ötvenes évekbeli kisvárosi szereplőinek vitáját a mosásban összement és színehagyott függöny eredeti vörös árnyalatáról játékos iróniával a mába rántja át: a szöveg költői, metaforikus színmegnevezéseit a munkásmozgalmi vöröstől a budoárbíboron, szentrózsaszínen, hajnalpíron át a gutaliláig a szavak mellé rendelt színkockákkal, a Pantone© Matching System profi színkódjaival illusztrálja, és az olvasó/néző eltöprenghet, hogy számára például a felkelő nap-árnyalat azonos-e a Pantone© 171 C-vel, és hogy a precíz számítógépes színkezeléssel vajon manapság közelebb jutunk-e egy hasonló vita eldöntéséhez.

Képregény és novella konzseniális találkozása Stark Attila Gastarbeiter story-adaptációja. Stark Attila a novella fiktív levél-formáját (egy vajdasági vendégmunkás Németországból hazaküldött beszámolóját) tárgyi dokumentumként jeleníti meg, ahol a kitépett füzetlapra írt szabálytalan ceruzás szöveg a hibákkal, törlésekkel, vázlatos rajzokkal a kézírás személyességét imitálja, s egyúttal felidézi a képregény-műfaj nyugat-európai történetének kezdeteit, Rodolphe Töpffer svájci esszéista és festő „esztétikai forradalmát” a 19. század első felében, aki eszményítette a firkát, mivel gyerekkorában lenyűgözték azok a reszketeg vonalak, mágikus nyomok, melyeket egy tintába mártott cserebogár hagyott maga után, ahogy végigmászott iskolásfüzetének lapján. A novella lecsupaszított, redukált, zaklatott nyelve és a képregény minimalista, néhány vonalból álló, primitívnek látszó, ám annál félreérthetetlenebb rajzai, a konfúz, lépten-nyomon átfirkált kézírás a futószalag mellett végzett rengeteg munka és a végletes kiszolgáltatottság miatt „elrojtosodó” emberi lélek szívszorító lenyomata.

Ahogy a fenti példák is mutatják, a képben, képregényben kifejeződő „olvasatok” nagyon is komplexek lehetnek és éppúgy kialakíthatnak kritikai viszonyt a szöveghez, mint a textuális interpretációk. A verbális és nem-verbális narrációk tér-idő viszonyai egymáshoz képest mutathatnak szinkronitást, mint Utcai Dávid és Stark Attila munkái esetében, de elmozdulhatnak az absztrakció vagy a szubjektív értelmezés irányába is, mint Sirály Dóri és Daniela Mamužić képein. A képregény olvasása/dekódolása még az egyébként jól ismert irodalmi művek adaptációi esetében is komoly erőfeszítést igényelhet, mivel - ellentétben a képregény előítéletes nyelvi konnotációival, ahol a műfaj megnevezése kizárólag a szórakoztató, könnyen fogyasztható és/vagy gyerekeknek szóló tömegkulturális termékeket jelöli – grammatikája és szemantikája éppoly kifinomult, változatos és intellektuálisan éppoly magas színvonalú lehet, mint a kulturálisan jóval nagyobb presztízsű filmművészeté.

A Symposion képi fordulatának másik lényegi sajátossága éppen a független, kísérleti, alternatív és/vagy underground képregény korántsem kizárólagos, de mégiscsak domináns jelenléte. Az egymástól is nagyon különböző lapszámok vizuális kontextusát és kohézióját a képzett grafikusok, tördelők és dizájnerek innovatív szakmai tudásán túl a világ hasonló jelenségeire és fejleményeire oly fogékony szerbiai underground képregény-mozgalom kísérleteinek tapasztalata, sajátos látványvilága és gondolkodásmódja határozza meg. Vagyis a Symposion lapjain a fiatal mainstream kortárs irodalom nem csak a fiatal mainstream festészetnek és grafikának ad találkozót, hanem az undergroundnak is, sőt leginkább talán épp az underground felől jönnek azok az impulzusok és az a kreatív felhajtóerő, amely felforgatja, átalakítja és mozgásban tartja a folyóirat médiumát. A szerbiai underground képregény-művészet a Milošević-diktatúra, a gazdasági embargó okozta válság, a háború, a NATO-bombázások éveiben, évtizedeiben bontakozott ki szinte teljes izolációban „mélyen a föld alatt”. Radovan Popović, a belgrádi underground egyik meghatározó egyénisége (- Tolnai Ottó arckép forradással című korai kis versét az elvágott torok be nem hegedő sebének horrorfilmjévé nagyította a Symposion Tolnai-számában -) e művészeti mozgalom létrejöttének körülményeit az 1920-as, 1930-as évek orosz irodalmi avantgardjának válságkorszakához hasonlította a The Invisible Comics című, a szerb alternatív képregény 1980 és 2010 közti történetét bemutató kiadvány előtanulmányában (Sekulić – Popović 2011, 19), és ebben akár egy rejtett, tudattalan allúziót is fölfedezhetünk: éppen a múlt század húszas éveiben érkeztek a Jugoszláv Királyságba azok a hazájukban dúló polgárháború elől menekülő orosz emigránsok, akiknek a neve elválaszthatatlanul egybeforrt a szerb képregény aranykorával a két világháború között.

Azt, hogy a képregény-művészetnek milyen erős gyökerei vannak a délszláv térség kultúrájában, egyebek mellett jól mutatja az a momentum is, hogy 1995-ben, vagyis még a háborús időkben Szabadkán a Képzőművészeti Találkozón nagyszabású retrospektív kiállítást rendeztek a szerbiai képregény hatvan évéről, két évvel később pedig részben e kiállítás hozadékaként képregény-iskolát szerveztek érdeklődő fiatalok számára: „A hazai képregény 60 éve Szerbiában címmel megrendezett kiállítás új fejezetet nyitott a hazai képregény történetében. Ez a kiállítás bizonyította ugyanis, hogy Szerbiában kialakulóban van a képregény-készítők új nemzedéke és munkájuk minősége semmiben sem marad el az előző nemzedékétől” - írja Saša Marijanušić az iskola katalógusának előszavában (Marijanušić – Šmit 1997, 3.) és bevezetőjéből kiérezni az iskola azon törekvését is, hogy ezen a módon neveljenek utánpótlást az alkotók népes táborának külföldre távozását igencsak megsínylő művészeti ágnak. A főleg középiskolásoknak meghirdetett három hónapos intenzív kurzus növendéke volt Miroslav Lazendić (aki később az underground szcéna egyik legtehetségesebb alkotójává vált, és a Symposion mindegyik említett számában jelent meg munkája, ő a tervezője és a kivitelezője a Közép-Kelet-Európa közhelyei karton-borítójának,) és Damir Pavić, aki Septik néven is készíti szuggesztív anatómiai fantáziáit; az iskola egyik vezetője pedig Damir Smit volt, akinek munkái szintén megtalálhatók mind az underground fanzinok, mind pedig a Symposion lapjain.

A képregény médium melletti erős kulturális elköteleződés másik jellegzetes megnyilvánulása a Novi autorski stip u Srbiji / New Authorial Comics in Serbija című kétnyelvű antológia a Striper magazin 1999. szeptemberi kiadásában. Ennek előszava azokról az erőfeszítésekről tudósít, melyek többek között a már említett Radovan Popović szervezőtevékenységének és szerkesztői munkájának köszönhetően lehetővé tették a képregény alkotóinak és műhelyeinek kapcsolattartását, bemutatók, kiállítások rendezését a legnehezebb körülmények között is: a NATO-bombázások idején például on-line képregény-versenyt rendeztek. A Striper magazin folyamatosan kereste a kapcsolatot a külfölddel, főként az ex-jugoszláv és a kelet-európai országok alkotóival, műhelyeivel. Ahogy az előszó értékeli, mindezen erőfeszítések hatására, a katasztrofális állapotok ellenére is erősödött a „valaha oly népszerű” képregény Szerbiában, sikerült egy új, fiatalabb közönséget megnyerni a médiumnak.

A Beograd Underground című dokumentumfilm (Buzarra – Sarkic – Lopez S 2011) tanúsága szerint pedig az alternatív képregény médiumának túlélése egyúttal az alkotók mentális túléléséért, és a személyes választás szabadságáért folytatott küzdelemmel is szorosan összekapcsolódott. A film bemutatja a szcéna egyik legkiemelkedőbb egyéniségének, Danilo Milošev Wostoknak az útját is a föld alá, a művészet láthatatlan terrénumába. Ahogy a filmben fogalmaz, miután elvesztette a munkáját, a családját, minden értékbe vetett hitét, föltette a kérdést, elveszthet-e mindent az ember, vagy mégis marad valami? Így kezdett rajzolni, így vált számítógépoperátorból az egyik legismertebb és legelismertebb képregényművésszé, nem csak az ex-jugoszláv térségben, hanem Nyugaton is. Wostok sikeréhez minden bizonnyal hozzájárult grafikus novelláinak kiemelkedő intellektuális színvonala mind saját történeteiben, mind pedig az elsőrangú irodalmi adaptációkban (Kafka, Danyiil Harms, Slobodan Tišma, stb.).

A szerbiai underground képregény egyik legfeltűnőbb, leggyakoribb témája mind a mai napig (az underground amerikai tradíciójából is származó drog-szex-horror ellenkulturális toposzai mellett) a tudati folyamatok megjelenítése: a félelmek, rémálmok, apokaliptikus víziók, hallucinációk, mentális zavarok leképezése, felfokozott érzékenység a manipuláció különböző módszereire, a tömegmédia hipnotikus hatására, a brutalitás fizikai megnyilvánulásai mellett a hétköznapi emberi interakciók rejtett agresszivitásának, kegyetlenségének, abszurditásának leleplezése. Konkrét politikai utalást csak elvétve találni, inkább a romlás egyetemessége, a mentális kapaszkodók hiánya, a dezorientáció, az identitás-vesztés, a düh, a szégyen, a keserű irónia, az érzelmi konfúzió és mentális káosz sötét árnyai kavarognak ezeken a rajzokon, ezekben a történetekben; a kútba esett avagy a két tűz közé került ember kiúttalansága, a csapda, a tehetetlenség, a sokféle veszteség és a halálfélelem traumája. A témáira (horror-pornó, roncs, bűn, Kelet-Közép-Európa) íródó szövegek és az underground mentális képei, érzékenysége, tapasztalatai ezekben a lapszámokban kölcsönösen fölerősítik egymást, és immár egy erőteljes, komplex, új minőséget hoznak létre.

A Symposionban megjelenő képzőművészek közül leginkább Miroslav Lazendić képregényeiben figyelhető meg a globális politikai problémákra való fogékonyság, mely kivételes expresszivitással és absztrakciós képességgel párosul; formatervezése, színhasználata a konstruktivizmust idézi. A Symposion-vizualizációk esetében felszínre hozza és látványosan eltúlozza a szövegekben amúgy nem feltétlenül explicit módon jelenlévő iróniát. A „költő disznózsírból” többrétegű irodalmi metaforája nála a lehető legkonkrétabb: egy visszataszító, szétfolyó rémalak, aki könyvvel a kezében rémesen ágál – nyoma sem marad a zsírnak mint élő anyagnak a Tolnai-szövegben megtalálható pozitív konnotációiból, noha a költőszerep szörnyalakká való lefokozásának, dekonstrukciójának a gesztusa jelen van persze a Tolnai-metaforában is. Ugyanakkor mindez idézőjelbe is tevődik: a rajz egy imitált könyvborító illusztrációja. A Közép-Kelet-Európa közhelyei fedőlapján látható grafika, a szovjet típusú címerek ikonográfiájának kifordítása a pajzs helyére applikált koponyával, a fogsor helyén a forradalom megannyi fáklyájával, és egyúttal a lángok elfojtására szolgáló tömlőkkel is, tömör és szellemes megfogalmazása a címerek vizuális közhelyeivel reprezentált diktatúrák igazi arcának. Ám itt is föllelhető egy csavar: Lazendić képe maga is „közhely”, az underground/alternatív szcéna egyik toposza, leitmotivja, egyik változata megtalálható például a neves horvát street-art és képregény-művész, Igor Hofbauer plakátján, egy másik pedig Dalibor Popović pop-art grafikáján, bár egyikük képe sem annyira részletgazdag és kidolgozott, mint a Symposion címlapjáé.

Az underground/alternatív/szerzői képregény sajátossága továbbá a műfaji önreflexivitás jelenléte, a képregény médiumának lehetőségeire való folyamatos rákérdezés, a képregénynek mint tömegkulturális szórakoztatóipari terméknek a kritikája. Az irányzat születésétől fogva jelenlévő gesztus például a híres amerikai képregény-figurák, a Mickey Mouse és társai obszcén és/vagy vulgáris jelenetekbe helyezése, a Batman és más, eredetileg pozitívnak szánt szuperhősök által hordozott agresszió láthatóvá tétele. A képregénynek ez az egymástól elválaszthatatlan kettőssége: az üzletileg elképesztően sikeres, látványos, invazív, hipnotikus manipulációs képessége versus föld alá szorított kritikai potenciálja; a kreativitás áruvá tétele versus a képzelet, az imagináció szabadsága magában hordozza mindazokat a kortüneteket, melyekről Mitchell is ír idézett esszéjében: „A jelenkori vizuális kultúra (azaz a reprezentáció nem diszkurzív rendszerei) hatalom/tudás kvóciense túl magas, túl mélyen beágyazódik az erőszak, az uralom és a vágy technológiáiba, és túlságosan is telítve van a neofasizmus és a globális kapitalizmus elemeivel ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjuk.” Ezen a ponton paradox módon szövetségre léphet  a mainstream tudományos és művészeti diskurzus az underground/alternatív képregénnyel mint folyamatosan önmagát is vallató tükörrel.

A Symposion felületein az underground lázadó, sokkoló attitűdje is jól megfér a magaskultúra narratíváival, olyan toleráns környezet teremtődik, ahol a mediális tükröződések, a hibriditás, a párhuzamos világok képlékeny átjárói ellenállnak a hierarchikus szerveződéseknek, el- és kisajátító mechanizmusoknak, olyan képződmény, melynek, Mitchell-lel szólva, lényegesen optimálisabb a „hatalom/tudás kvóciense”, és amely képes újfajta kíváncsiságot ébreszteni, hogy úgy nézzük azt, amit már jól ismerünk, mintha még sohasem láttuk volna.

Az elemzett lapszámok:

Symposion 52/53. Pornó-erotika-horror-thriller 2007.
Főszerkesztő: Sirbik Attila, felelős szerkesztő Pressburger Csaba
Szerkesztőség: Bicskei Gabriella, Sutus Áron, Vereb Lóránt

Symposion 56/57. Bűn-ártatlanság-szag-illat 2009.
Fő- és felelős szerkesztő: Sirbik Attila, szerkesztő: Antal Géza, dizájn: Damir Rijovic Originalov

Symposion 58. Roncs 2010.
Fő-és felelős szerkesztő: Sirbik Attila. Dizájn: Damir Rijovic Originalov, Ricz Géza, Sirbik Attila
Munkatársak: Orcsik Roland, Petra Bakos Jarrett, Daniela Mamužić, Antal Géza, Ana Patarčić, Sutus Áron

Symposion 59. Tolnai Ottó – képregény kiadás 2010.
Fő- és felelős szerkesztő, arculat: Sirbik Attila, dizájn: Damir Rijovic Originalov

Symposion 60. Közép-Kelet-Európa közhelyei 2011.
Szerkesztőség: Sirbik Attila, Bencsik Orsolya, Orcsik Roland
Dizájn: Damir Rijovich Originalov, Sirbik Attila, Miroslav Lazendić, Daniela Mamužić, Vidák Zsolt

Felhasznált irodalom:

Bodroža, Lazar (ed.) (2011). The Invisible Comics. Alternative comics in Serbia 1980-2010 (pp. 3-23). Belgrade: National Library of Serbia.

Buzarra, Muriel – Natasa Sarkic – Carlos Lopez S. On the Quest for Beograd Underground. A projektum trailere elérhető: www.beogradunderground.com/trailer
Foucault, Michel (2000). A szavak és a dolgok. A társadalomtudományok archeológiája. Ford.: Romhányi Török Gábor. Budapest: Osiris.

The Invisible Comics. Alternative comics in Serbia 1980-2010. Translated by Milan Petrović Tica, Tijana Tropin. Belgrade: National Library of Serbia, Belgrade, 2011.

Kovács Krisztina (2010). Képregényes szövegújjászületésnap – A Symposion Tolnai-számáról. Irodalmi Jelen. Elérhető: www.irodalmijelen.hu/node/7245

Marijanušić, Saša – Damir Šmit (1997). Škola stripa-Képregényiskola. Ford.: Papp Erika. Szabadka: Szabadegyetem.

Mikola Gyöngyi (2005). A Nagy Konstelláció. Kommentárok Tolnai Ottó poétikájához. Szignatúra Könyvek. Pécs: Alexandra Kiadó.

W. J. T. Mitchell: A képi fordulat. Hornyik Sándor fordítása. Balkon. Elérhető www.balkon.hu/2007/2007_11_12/01fordulat.html

Sekulić, Aleksandra – Radovan Popović (2011). Introduction into invisibility. Translated by Vanja Savić. In: Lazar Bodroža (ed.). The Invisible Comics. Alternative comics in Serbia 1980-2010 (pp. 3-23). Belgrade: National Library of Serbia.

Az intermedialitás mint kulturális metafora

TOKAI TAMÁS

Bevezető

A digitalitás fogalma körül napjainkra számottevően megszaporodott diskurzusok és az ezeket érintő, gyakran egymásba fonódó mediális-esztétikai gondolati körök valamint viták kapcsán egyre inkább körvonalazódik egy olyan igény, mely e területek termékeny összekapcsolódásának még teljesebb kiaknázására irányul. Ez az igény vezet ahhoz a gondolathoz, hogy mindezen folyamatokba több mint időszerű lenne bevonni azokat az elsősorban az irodalomtudományból hódító körútra indult vizsgálódásokat is, melyek a médiumközi kapcsolatokat állítják megfigyeléseik középpontjába. Különösen igaz ez, az interdiszciplinaritást előtérbe helyező mindazon tendenciákat figyelembe véve, melyekkel a tudományos reflexió e területek felé az utóbbi évtizedekben szinte magától értetődő természetességgel fordul.

Az intermedialitásról és a hozzá kapcsolódó, meglehetősen heterogén terminológiai bázisról van tehát szó, melynek gyökerei a Mihail Bahtyin nevéhez fűződő dialógus és dialogicitás mára már klasszikussá vált fogalmi kettőséig, valamint - a bahtyini észrevételeket továbbgondolva - a Julia Kristeva által létrehozott és ugyancsak széles körben közismertté vált intertextualitásig vezethetők vissza (Bahtyin 1976; Kristeva 1968). A szövegközi összefüggések vizsgálata tehát már igen tekintélyes múlttal bír, és az e területen lefektetett alapok tudományközi adaptációk egész során mentek át. Hiszen mára - tekintettel a multimediális platformok általános és megkerülhetetlen jelenlétére az élet minden területén a szórakozástól a tanuláson át, a munkáig és a művészi alkotófolyamatokig - a „köztiség” jelensége egy jóval összetettebb és szélesebb körben is érzékelhető, társadalmi, kulturális vonatkozással is bír, mely alapjaiban korrelál a késő modernitás, valamint a posztmodernitás természetét tárgyaló diskurzusokkal.

Jelen tanulmány tehát az intermedialitás jelenségének tágabb kontextusban való elhelyezését célozza meg, felvillantva mindazon tudományközi érintkezési pontokat és potenciális területeket - különös tekintettel a kortárs médiaelméletre, valamint a kultúra- és társadalomtudományokra - melyek ezt a horizonttágítást és kiterjesztést további kutatások számára is hasznosítani tudják.

Egy fogalom látképei - Az intermedialitástól a kulturális értelemképzésig

A kezdetben csupán a szövegek köztes terei irányított figyelem fokozatosan lépte át a maga határait, és hívta életre az intermedialitás mai terminusát; bár ez közel sem volt egy jól körvonalazható és minden lépésében logikus fogalmi kiterjesztés az azt használók részéről. Erre hívja föl a figyelmet Werner Wolf, a Grazi Egyetem professzora is egy, az intermedialitást behatóan tárgyaló munkájában. Az osztrák irodalomtudós ebben arra tér ki, hogy a két kifejezés (intertextualitás és intermedialitás) a különböző nyelvterületeken sokszor szinonimaként, de legalábbis egymástól megkülönböztethetetlen jelentéstartományú szavakként jelennek meg; holott előbbi csupán szövegek közötti viszonyra (ekképp egyetlen médiumra, azaz intramediális kapcsolatokra), míg utóbbi valóban különböző médiumok közötti határátlépésekre irányítja rá a figyelmet (Wolf 2002). Wolf nem titkoltan egy átfogó rendszerezési igénnyel nyúl az ekkorra az irodalomtudományok mellett már többek között a filmelméletben is lehorgonyzott terminológiai bázishoz. Ennek nyomán hoz létre egy igen szerteágazó, ám áttekinthető tipológiát, melyben az intra- és intermedialitást, valamint azok különféle altípusait (utóbbi esetében szám szerint nyolcat) egyetlen új fogalom, az interszemiotikus kapcsolatok hatáskörébe utalja, ekképp összefogva a mediális kölcsönhatások bármely lehetséges megnyilvánulását, mint különféle szemiotikai rendszerek közötti összefüggéseket (Wolf 2002).[1]

Az intermedialis jelenségek a Wolf-féle rendszerben két részre oszthatóak aszerint, hogy egyetlen alkotáson belül vagy azok egymáshoz való viszonylatában nyilvánulnak meg. Előbbin belül találjuk az intermediális referenciát annak két további altípusával, az intermediális tematizációval, valamint - imitációval, valamint a plurimedialitásnak nevezett kapcsolódási formát, mely a médiumkombinációt és a médiumötvözetet foglalja magában. Utóbbi - tehát az alkotásokon átívelő intermedialitás - két alváltozata a transzmedialitás, valamint az intermediális transzpozíció (Wolf 2002). Hogy a rendszerezés gyakorlati használhatóságára irányítsuk a figyelmet, íme egy-egy rövid, példaszerű illusztráció az imént vázolt kategóriákhoz:[2]

Intermediális tematizáció: egy valóságban is létező festmény tárgyi megjelenítése a filmvásznon.

Intermediális imitáció: egy létező festményre, annak képi világára történő indirekt utalás például egy jelenet-beállítással egy filmben.

Médiumkombináció: illusztrált verseskötet.

Médiumötvözet: mashup videó az interneten.

Transzmedialitás: a hexameteres forma jelenléte eposzokban.

Intermediális transzpozíció: egy regény megfilmesítése.

A tipológia erőssége, hogy annak gyakorlati alkalmazása - amellett, hogy felismerhetővé tesz egy bizonyos formában megvalósult interszemiotikus viszonyt - rávilágít az egyes médiumközi kapcsolatok sokszínűségére, összefüggéseire, valamint a vizsgált jelenségek közötti át- és együtt járhatóság lehetőségeire is. Mindezt anélkül, hogy a felállított kategóriarendszer érvényességét lerombolná. Wolf - mindazon túl, hogy hiánypótló munkájával áttekinthetővé teszi az intermediális jelenségeket az azokkal eddig is foglalkozó tudományterületek számára - egyben megnyitja az utat a további, még szélesebb körű értelmezések előtt, ami ugyancsak előnyére válik az általa felállított szisztémának. Különösen igaz ez elméletének azon a pontján, amikor az önreflexivitás posztmodernben meghatározó tendenciáját is az intermediális jelenségek közé sorolja, mint egyfajta nem médium-specifikusan jelen levő általános hátteret, mely értelemszerűen több médiumban is tetten érhető és ekképp kapcsolatot is teremt közöttük[3] (Wolf 2002).

Követve tehát a grazi professzor által is felvillantott utat a jelenség továbbgondolásának ezen irányába, megállapítható, hogy az intermedialitás fogalmi terének kiszélesítése, illetve ennek a tudományos vizsgálódásokban végbement folyamata fokozatosan eltávolít minket a konkrét alkotások pillanatnyi kölcsönhatásainak csupán leíró vizsgálatától, és egy tágabb, absztraktabb jelentésmező felé tolja el a meghatározást. A mediális határátlépések a társadalom minden szegmensét áthatják, és a köztes terekben zajló „élet” alapvetően befolyásolja az értelemképzés folyamatait, valamint az ezen alapuló és gyakran eltérő mediális keretek között létrejövő interpretációkat, így a kultúra szerves részét képezi.

E gondolatsor megvilágítására, íme egy példa: Jan Vermeert, a XVII. században élt németalföldi festőt az életművével foglalkozók rendszeresen egy felettébb titokzatos, némiképp ködben rejtező művészként aposztrofálják, tekintettel arra, hogy sok kortársával ellentétben, az ő életútjáról igen kevés tényadat maradt fenn az utókorra, amint ezt többek között Fogarassy Miklós is megfogalmazza a festő két emblematikus alkotásáról írott munkájában (Fogarassy 1987.). Ha végigkövetjük az egyik róla íródott monográfia által elénk tárt életpályát, olybá tűnhet számunkra, minta a semmiből bukkant volna fel,[4] hogy aztán ugyanilyen konok különcséggel tűnhessen el, csupán műveit hagyva hátra (Schneider 2004).[5]

A történelmi bizonytalanságot használva egyetlen bizonyosságként sorra jelennek meg - Daniel Arasse szavaival élve - a „delfti szfinxet” piedesztálra emelő kultúrtörténeti értelmezések, melyeket aztán (esetünkben évszázadokkal később) elkezdenek mind több mediális térbe átültetni (Arasse 2007, 166). Ekképp születik a művészettörténeti diskurzusok mellett példának okáért egy fiktív életregény, vagy éppenséggel egy konkrét - a festő életével korrelálva, annak egy ismeretlen keletkezési körülményekkel bíró - művére reflektáló szépirodalmi alkotás, s végül de nem utolsó sorban egy ez utóbbit feldolgozó mozifilm.[6]

Utóbbi kettő tárgya - melyek között tehát a wolf-i intermediális transzpozíció viszonylata áll fenn - a művész Leány gyöngy fülbevalóval című alkotása, ami már csak azért is emblematikus példája a csodált alkotói pályának, mert alig pár hasonló Vermeer-festménnyel[7] együtt afféle sajátos zárványát képezi az egyébként főként allegorikus zsánerképekkel jellemezhető delfti életműnek (Schneider 2004). A fekete háttér előtt elénk táruló portré modellje ismeretlen, pontos keletkezési idejét, megrendelőjének esetleges személyét homály fedi, ráadásul több címe is ismeretes (például: Turbános nő) (Fogarassy 1987; Schneider 2004). Mondhatni ugyanaz a történeti bizonytalanság lengi körül, akár magát a festőt, így szinte magától értetődő, hogy egy ezt a kapcsolódási pontot intermediálisan feldolgozó mű-együttes mintegy felerősíti a művészettörténeti és esztétikai diskurzusokban már bevetté vált „homály-tematikát”. Werner Wolf tipológiájába illesztve a három művet nem kerülhető meg az a tény sem, hogy ez a sajátos kölcsönhatás az imént már említett transzpozíción túl, a regény és a film festménnyel szembeni viszonyába beemeli az intermediális tematizáció és - imitáció kategóriáit is, továbbá a három alkotás együttesen médiumkombinációként való értelmezhetőségét is megteremti; ebből tehát világosan látszik, hogy egy meglehetősen összetett jelenséggel állunk szemben.

Az így kialakított, kulturális értelemben vett „Vermeer-szöveg” minden esetben mint a „deflti szfinxről” alkotott elképzelések fenntartója és generálója jelenik meg, mely a művészettörténeti (az értelemképzés „objektív” és „reális” oldala) és a laikus (az értelemképzés „szubjektív” és „fikciós” oldala) interpretációkat egyetlen, időbeli kiterjedéssel is rendelkező intermediális keretben fogja össze, egyben megkérdőjelezve ezzel a fenti különbségtétel érvényességét. A médiumköziség konstitutív volta e kulturális meghatározottság (tudniillik: a „titokzatos festővel” szemben elvárt interpretációs magatartás) kialakításában és mind szélesebb körű elmélyítésében véleményem szerint megkérdőjelezhetetlen.

Adatbázisokon innen, narratívákon túl – A médiumközi tér sajátosságai

A példát alapul véve, de attól kissé eltávolodva megállapítható, hogy a médiumközi térbe beemelt művek - legyenek bármilyen természetűek is (vizuálisak, auditívak, stb.) -, önmaguk autonomitását némiképp föladva magát az inter-jelenséget emelik jelentéses szintre. A médiumhatárokon átnyúló kölcsönhatások e sajátos természete válik tehát az általános értelemben vett intermedialitás voltaképpeni tárgyává, amint arra Pethő Ágnes is kitér A mozgókép intermedialitása. A köztes lét metaforái című tanulmányában:

„[…]a műalkotás-szemlélet számára a közlésformák normatívan előírt hierarchikus viszonyainak zárt rendje, esztétikai értékteremtő szerepe a lényeges. Ezzel szemben a médiumköziség elméletei és szövegelemzései a (mediális) különbségeket jelentésessé tevő, állandóan újraképződő-variálódó (a nyílt és virtuálisan végtelen, imaginárius térben elképzelt) kapcsolatokat modellálják.” (Pethő 2002, 52)

Az így kialakított intermediális megközelítés számára a kölcsönhatásban részt vevő alkotások esetleges narratív jellege, vagy a hozzájuk kapcsolódó narratív minták mintegy háttérbe szorulnak, egy alapvetően - a szemiológia nyelvén szólva - paradigmatikus kontextus (azaz: a médiumközi tér) javára. A szélesebb és absztraktabb értelemben vett intermedialitás ekképp minden további nélkül értelmezhető a lehetséges narratívák (a médiumok közti kölcsönhatásban aktuálisan jelen levő művek - azaz a szintagmatikus oldal) aktuális lefutását biztosító keretének; hasonlóan a számítógép képernyőjéhez, ahol mindig az adott pillanatban kiválasztott elemek együttese válik érzékelhetővé.[8]

E funkcionális sajátosság kapcsán a médiumközi kapcsolatok a manovich-i adatbázisokhoz válnak hasonlatossá, melyek a digitális alapú, nonlineáris rendszerekben egyfajta háttérstruktúrát adnak a klasszikusan narratív lefolyású tartalmaknak. Az újmédia világában különös jelentőséggel bíró adatbázis e felfogásban kvázi „játszótérként” működik és a potenciális történetekhez szükséges alkotóelemek tárolójául szolgál, míg mi, felhasználók, ezen adathalmaz egy aktuális megvalósulását határozhatjuk meg, majd fogadhatjuk be a képernyőkön (Manovich 2009). Struktúrájának lényege tehát az, hogy elsőbbséggel bír az esetleges és változékony narratívákkal szemben, így könnyebben megragadhatóbbá - egyáltalán: megragadhatóvá (gondoljunk az e jelenségeket vizsgálat alá vonni kívánó reflexiós szándékra!) - válik a kortárs kultúra színterein, melyek mind inkább megkérdőjelezik az objektív-szubjektív (realitás-fikció, stb.) distinkciók világos elkülöníthetőségének magától értetődő érvényességét, amint erre a „Vermeer-szöveget” összefogó médiumközi viszonyrendszer kapcsán érintőlegesen már kitértem.

Manovich adatbázis-elméletének intermediális kölcsönhatásokban való alkalmazhatósága kapcsán fontosnak tartom ugyanakkor megjegyezni, hogy értelmezésem szerint az adatbázis-logika legalább két szinten közelíthető meg. Szorosabb értelemben jelentheti olyan, a digitális médiumok adatszervezési tevékenységét explicit szem elé táró alkotások jelenlétét, melyek valóban a narratívák háttérbe szorításával, az ok-okozati láncolatok látványos megbontásával kísérleteznek. Itt említhetjük például az avantgárd művészet-felfogását,[9] amire Sághy Miklós is kitér a témáról írott, elsősorban filmekre fókuszáló tanulmányában. Sághy arra hívja fel a figyelmet (többek közt Manovichot is némiképp pellengérre állítva), hogy ezzel a digitális korszak újmédiuma egyáltalán nem egy radikálisan új struktúrát teremt, hanem napjainkra „egy olyan dolog remediatizálódott ismét, ami az avantgárd mozgalmakban már [...] jelen volt” (Sághy 2011).

Mindezen túl azonban az adatbázis fogalom fentiekben már ismertetett paradigmatikus jellege (háttérstruktúra és tároló) véleményem szerint önállósítható abból a szempontból, hogy nem kötődik egy de facto narratíva-ellenes „algoritmus-művészethez”, hanem sokkal általánosabb annál. Az adatbázis-logika e nézőpontból nem a narratívák „leigázása”, csupán egy rendszerezést és hozzáférést szabályozó metaelv technológia alapú megnevezése, mely ugyanakkor nem csak és kizárólagosan az általa szűkebben kijelölt technikai közegben (értsd: a számítógép /multi/médiumához szorosan kötődő kultúrában) hasznosítható. Ebben a megközelítésben - élve a metaforikus kiterjesztéssel - az avantgárd sem más mint egy lehetséges narratíva az adatbázison belül. Ez indokolja azt, hogy egy intermediális kapcsolati háló akkor is minden további nélkül értelmezhetővé válik az adatbázis-struktúra elméleti keretein belül, ha nem kötődik kifejezetten a digitalitás médiumaihoz. Másképpen fogalmazva: egy-egy médiumközi kölcsönhatásban részt vevő alkotások összessége igen gyakran metanarrativikus és nem algoritmikus összolvasatot indukál - gondoljunk például arra, hogy egy megfilmesített irodalmi alkotás esetén az audiovizuális megvalósítás sokszor szinte „egybeolvasható” a premédiummal; ugyanakkor az így létrejövő észlelet egy intermediális keretben fellelhető elemekből kialakított aktuális elrendeződés eredménye, tehát nem veszíti el az adatbázisokhoz való hasonlatosságát.

Felmerülhet ugyanakkor a kérdés, hogy ez esetben mi szükség van a manovich-i terminusra, és miért nem maradunk példának okáért egy „paradigmatikus-” vagy éppen „posztmodern-logikánál”. E kérdésre a választ meglátásom szerint a jelenkor technikai-technológiai meghatározottsága adja: az adatbázis-fogalom magától értetődően kötődik a digitális kultúra legfőbb eszközéhez, a számítógéphez, így kétségkívül a kortárs jelenségek adekvát metaforájává válhat anélkül, hogy a meghatározások szükségtelen szaporításának csapdájába esnénk; lévén egy olyan terminusra van szükség, mely egyaránt tudja kezelni a jelenkori kultúrát, másrészről alkalmas tágabb, adott esetekben diakronikus keretek megteremtésére is, segítve az összefüggések minél teljesebb felderítését. Maga Manovich is megelőlegezi ezt az időbeli nyitást, amikor arra a megállapításra jut Posztmédia esztétika. Krízisben a médium című munkájában, hogy egy, az újmédia világát leírni szándékozó esztétikai megközelítésnek „át kell vennie a számítógép és hálózat korának olyan új fogalmait, metaforáit és műveleteit”, melyeket aztán „egyaránt használhatnánk napjaink, illetve a múlt kultúrájának leírásához” (Manovich 2004). Ez a megközelítés, álláspontja szerint „az új kultúrát a régi esztétikai technikáival gazdagítja, a régit pedig hozzáférhetővé teszi azon generációk számára, amelyek a számítógépes és hálózati kor új fogalmain [...] nevelkedtek.”; azaz például „[...] Giottót és Eisensteint nemcsak reneszánsz festőként, illetve modernista filmesként közelíthetjük meg, hanem jelentős információtervezőként is” (Manovich 2004).

Hozzátehetjük: az intermediális kapcsolódási pontok által létrehozott „Vermeer-szöveg” e történeti dimenzióba is kiterjesztett értelmezés szerint még inkább hivatott arra, hogy rávilágítson az adatbázis-elmélet médiumközi viszonylatokat taglaló vizsgálatokba való aktív bevonásának szükségességére, mely kétségkívül hasznos adalékokkal szolgál a posztmodern kor kultúrájának megértéséhez. Ami tehát a példánkban szereplő egyes mikronarratívák (például: a Leány gyöngy fülbevalóval című festményhez kötődő művészettörténeti értelmezések, a regény által elénk tárt történet, valamint ennek filmes adaptációja) háttérbe szorulását, pontosabban alárendelődését jelenti a „delfti szfinx” homályosságának paradigmatikus meta-keretével szemben, az kétségkívül korrelál azzal, amit egy magasabb reflexiós szinten, a tudományos önreflexióban a narratívák válsága, megbízhatóságának és elsőbbségének kérdésköre vetett fel az utóbbi évtizedekben.

Ahogyan Jean-François Lyotard fogalmaz A posztmodern állapot bevezetőjében:

„Végsőkig leegyszerűsítve, a »posztmodernt« a nagy elbeszélésekkel szembeni bizalmatlanságként határozom meg. [...] Az elbeszélőfunkció elveszti működtetőit: a nagy hőst, a nagy veszélyeket, a nagy utazásokat és a nagy célt. Szétoszlik az elbeszélő, és egyben denotatív, előíró, leíró stb. nyelvelemek felhőiben, ahol minden elem a maga gyakorlati sui generis vegyértékivel mozog. Ezeknek a felhőknek a keveredési pontjaiban élünk mindannyian. Nem szükségképpen képezünk nyelvileg állandó összetételeket, és az összetételek általunk formált tulajdonságai nem feltétlenül közölhetők.” (Lyotard 1993, 8.)

Ez a kétkedés vezet aztán a „nagy elbeszélések”[10] végéhez (szétoszlásához a „nyelvelemek felhőiben”) a tudományban, átadva a helyet olyan új tendenciáknak, mint amilyen például az interdiszciplinaritás. Tematikánkra vonatkoztatva ez tehát az a pont, ahol az intermedialitás - a maga paradigmatikus, az egyes történetszálakat önmagában összeszövő és feloldó minőségében -, valamint a posztmodernitás és vele párhuzamosan a digitalitás problematikája körül kibontakozó diskurzuscsomópontok a legnyilvánvalóbban érintkeznek egymással. Egy olyan hangsúlyváltásról van tehát szó, mely az intermedialitás fogalmának metaforikus kiterjesztésével (akár az adatbázis-logika irányába) jól megragadhatóvá, egyúttal szemléltethetővé is válik.

Azaz: a narratívák hitelességének megingása, továbbá a hozzájuk kapcsolódó dichotomikus gondolkodás (igaz-hamis; realitás-fikció; stb.) tendenciózus megkérdőjelezése a társadalmi kommunikációban egyrészt intermediális keretek között is végbemehet, másrészről maga a médiumköziség szolgálhat ezen folyamatok tápláló geneziséül. E folyamatban végeredményben már teljesen lényegetlen, hogy - példánkra visszatérve - vajon valóban akként élt és alkotott Jan Vermeer, amint azt a különféle, médiumközi hálóként személye köré szövődött alkotások állítják, vagy sem.

Nem a történeti személy valós volta, hanem az interpretáció minősége, a rámutatás módja az érdekes. Márpedig itt észre kell vennünk, hogy nem a XVII. századi művész mutat ránk - képletesen - teljes és koherens életművével, hogy mi ezt készen befogadhassuk. Ellenben mi vagyunk azok, akik bizonyos - vélelmezve vagy valóban - Vermeerhez kötődő töredékekből összeállítunk egy hozzá kapcsolódó, intermediális térben kiszélesített kulturális értelmezést, amire mint egy „felöltöztetett” múltra rámutathatunk.[11] A „Vermeer-szöveg” sem más tehát, mint a nyelvelemek lyotard-i felhőinek egy megtestesülése.

A kultúra működésének konstruktív és konszenzuális volta válik e ponton nyilvánvalóvá. Amint azt Mieke Bal is megfogalmazza egy másik németalföldi festőóriás, Rembrandt kapcsán: „»Rembrandt« inkább kulturális szöveg, mint történeti valóság […] neve akként fog állni bizonyos műveknél, mint egy bizonyos szerző művei olvasatainak komplexitása” (Bal 1998, 163.)[12]

Az elbeszélések e kontextusban bár nem tűnnek el véglegesen (a narratívák térvesztése nem a „halálukat” jelenti), mégis csupán illusztrációk és nem egy jól körülhatárolt történeti valóság megkérdőjelezhetetlen bizonyítékai. Vermeer (vagy éppenséggel Rembrandt) - Baudrillard mára klasszikussá vált kifejezésével élve - hiperreális volta nem csupán pótolja a hiányzó tényadatokat, de a meglévőket is felülírja. A „vermeer-i homályosság” (mely ez esetben kettős: egyrészt a művészt lengi körül, másrészt a műveit hatja át) tehát szükségszerűen titok marad, mert a kultúra szövetében betöltött jelen szerepe szerint titoknak kell lennie. Elvégre mi mást is alkothatna és hagyhatna az utókorra egy már a nevében is beszédes „szfinx”, mint talányos titkokat? Az intermediális tér pedig ez esetben a sikeres felülírás és a művész(et) barthes-i értelemben vett mitologizációjának záloga lesz.

A referencia-kérdés margójára

Bár az objektív szemlélet felől közelítve egy ilyen folyamatban épp a hitelesség aláaknázása megy végbe, figyelembe véve a tudományos gondolkodásban végbement változásokat, pontosan ez a tendencia válik a koherencia megteremtőjévé és fenntartójává; bizonyos értelemben - tekintve például a „nagy elbeszélések” (az objektív szemlélet) Lyotard által vázolt és imént hivatkozott összeomlását - átmentőjévé.

Az intermedialitás referenciát erősítő - ekképp koherenciát teremtő és konszenzust elősegítő - voltáról ír Jens Schröter is a vizuális média körül időről időre fellángoló azon viták kapcsán, melyek az analóg és a digitális kép ontológiai állásáról szólnak, különös tekintettel a fotográfia és a referencia kapcsolatára, annak technikai, technológiai múltját és jelenét egyaránt figyelembe véve (Schröter 2012).

Schröter nem osztja azt a véleményt, mi szerint az analóg fotók technológiai sajátosságukból adódóan magára a megfellebbezhetetlen valóságra referálnak, szemben a digitális képekbe - képletesen szólva - ontologikusan bekódolt referencia-hiánnyal. Példáiban egyrészt azt próbálja bizonyítani, hogy a manipuláció olykor pont a referencialitás záloga (például: az űrkutatásban használt, digitálisan feljavított felvételek esetében), másrészt pedig, hogy mind analóg, mind pedig digitális képeknél előállhat az az eset, hogy intermediális kontextualizáció nélkül a referálás egyszerűen nem válhat egyértelművé (például: egy részecskefizikai kísérletről készített fotó magyarázó, segítő szimbólumok, szövegek nélkül) (Schröter 2012). Tapasztalatait a következőképp összegzi:

„A referencialitás nem ontologikusan adott (analóg) vagy nem adott (digitális). Speciális és véletlenszerű intermediális együttállások teremtik meg, és ilyen értelemben a referencialitás minden esetben azonnal politikai töltetű lesz, hiszen minden, ami megváltoztatható éppen azért hordoz politikai töltetet, mert lehetne másképpen is - az, hogy végül egy meghatározott módon történik, csupán történelmi és szociális feltételek eredménye. Ugyanez a helyzet az »analóg« és »digitális« esetében is: a konkrét analóg és digitális módszerek elemzése tulajdonképpen tehát az intermedialitás politikájának kutatásához tett hozzájárulás.” (Schröter 2012.)

A szerző álláspontja szerint „a referencialitás itt azon lehetőségként definiálható, amely által egy-egy adott jel képes a világ egy-egy tényszerű részletére rámutatni”, kiegészítve azzal, hogy a „referenciát a gyakorlatban a jelek használata hozza létre gyakran intermediálisan más jelekké alakítva, vagy más jelekkel intermediálisan kombinálva őket” (Schröter 2012).

Megjegyezendő, hogy Schröter érvelésében a referencia mindig mint kívülre irányuló, valóságra mutató vektor jelenik meg. Ezzel véleményem szerint pontosan azokat a jelenkori kulturális vonatkozásokat veszíti szem elől, melyekben a digitális képek különösen fontos szerepet játszanak; tudniillik például az internet, mint kulturális színtér burjánzik az olyan tartalmaktól, melyek csupán önmaguk vonatkozási rendszerében, egymás referenciális (inter- és intramediális) hálójában léteznek anélkül, hogy bármiféle külső realitásra utalnának. Vö.: például a mémként terjedő, és az egymás kölcsönhatásában folyamatosan „mutálódó” képekkel és egyéb tartalmakkal, melyek az újabb és újabb felhasználások során egyre inkább a korábbi átértelmezések reflexióiként terjednek tovább, mind távolabb kerülve egy esetleges külső referenciától. Nota bene: mindez persze nem csökkenti és nem kérdőjelezi meg az intermedialitás szerepét a referencia kialakításában, csupán felhívja a figyelmet arra, hogy referencia fogalmunk is időszerű átértékelés előtt áll.

A médiumok közti kölcsönhatások és határátlépések jelentőségének kihangsúlyozása a különféle észleletek (a képeken túl véleményem szerint a társadalom és a kultúra minden szegletében tetten érhetőek ilyen és efféle „jelek”) interpretatív lehorgonyzásában az eddigiekben vázolt értelemképző folyamatokhoz vezethet el minket, felruházva annak egy újabb társadalomtudományi vonatkozású dimenziójával, a Schröter által említett „politikai töltettel”, mely tovább gazdagítja a médiumközi viszonylatokra irányuló vizsgálódások potenciális kutatási horizontját.

Hiszen valóban: bizonyos értelemben a művészet területén létrehozott és létrehozandó értelmezések is kifejezhetnek olykor politikai akaratot, nem is beszélve az olyan globális horderejű, geopolitikai vonatkozású információs bázisról, mint például az imént idézett szerző példái közt szereplő űrkutatás. Más kérdés, hogy ezen terülteteknek mennyire áll érdekében az intermediális referencia némiképp relativizáló voltára való direkt figyelemfelhívás közvetítése a „nagyközönség” felé. Afelé a „nagy-közönség” felé, amely mint olyan a lyotard-i értelemben már nem létezik. Ekképp már maga az igyekezet - mely azért még igen kitapinthatóan jelen van - is kudarcba fullad; azaz: az önmaga szigorú különállására és a megfellebbezhetetlen valóságot passzívan közvetítő voltára hivatkozó médium ma, a digitális kultúra világában képtelen lesz elfedni a nagyon is relatív referencia intermediális voltát a „nyelvelemek felhőinek keveredési pontjaiban”, a valós és virtuális térben egyaránt élő individuumok elől.

Összegzés

A fenti gondolatmenet kapcsán tehát jól látható, hogy az intermediális kapcsolatok kutatása miként vezet el egy tudományközi megközelítésben a konkrét médium-érintkezések elemző feltárására irányuló igyekezettől a referencialitás és a kulturális interpretációk kialakításának és fenntartásának társadalom- , média- és kultúratudományi vonatkozásainak sokaságáig.

A mediális határátlépések wolf-i terminusa az interdiszciplináris kiterjesztés során a posztmodernitás és a digitális kor mediális-esztétikai tapasztalatának adekvát metaforájává válik, kapcsolatot teremtve a médiaelmélet, illetve a filozófia erre irányuló diskurzusainak olyan sarokpontjaival, mint amilyen például az adatbázis vagy a hiperrealitás fogalma.

A médiumközi tér egyes csomópontjainak feltárása tehát olyan folyamatok megértéséhez visz minket közelebb, melyek kultúránk meghatározó aspektusainak alapvető struktúráira kiemelt hatással vannak. S teszi mindezt egy olyan megközelítésben, ami alátámasztja azt a lyotard-i tézist, mely szerint „a posztmodern ember »természete« az adatbank” (Lyotard 1993, 112). E felfogásban az interdiszciplinaritás a tudomány „adatbankja” lesz, az intermedialitás pedig a kultúráé.

Jegyzetek

«[1] A teljes kifejezés: „Intersemiotische Beziehungen in oder zwischen semiotischen Komplexen”(Wolf 2002, 167); továbbá ugyanitt lásd az intermedialitás meghatározását: „Intermedialität bedeutet das Überschreiten von Grenzen zwischen konventionell als distinkt angesehenen Kommunikationsmedien, wobei solches Überschreiten sowohl innerhalb von einzelnen Werken oder Zeichenkomplexen als auch zwischen solchen vorkommen kann.” (Wolf 2002, 167).

«[2] Az egyes kategóriák részletes bemutatására, valamint sajátosságaik összevetésére jelen tanulmány keretei között nem térek ki; egyrészt egy ilyen mélységű elemzés szétfeszítené e dolgozat terjedelmi határait, másrészt az itteni gondolatmenet fókuszpontjában nem egy meghatározott intermediális kölcsönhatás értelmező feltárása áll.

«[3] Az intermediális kapcsolatok e formáját a transzmedialitás kategóriájába sorolhatjuk.

«[4] Jellemzően: „[...] életéről nagyon keveset tudunk” (Schneider 2004, 7); illetve: „Festői tanulmányairól semmit sem tudunk.” (Schneider 2004, 7).

«[5] „[...] olyan búskomorságba esett, hogy másfél nap leforgása alatt elveszítette életerejét és meghalt” (Catharina Bolnes, Vermeer özvegyének visszaemlékezése férje halálára; idézi: Schneider 2004, 13).

«[6] A hivatkozott művek Ingrid Möller: Vermeer van Delft életregénye, valamint Tracy Chevalier: Leány gyöngy fülbevalóval című könyvei, illetve Peter Webbernek a Chevalier regény alapján készült, azzal címében is egyező filmje (részletes bibiliográfiai adatokat lásd az irodalomlistában). Természetesen más munkák is tematizálják Vermeert, illetve a műveit, de úgy vélem, jelen gondolatmenet illusztrálásához elegendő a fentiek, különösen utóbbi kettő - melyeket az adaptáció ténye is összefűz - megemlítése.

«[7] Lásd Vermeer: Leány portréja; Fuvolás lány; illetve Leány vörös kalapban című festményeit.

«[8] A szintagma-paradigma fogalmi kettősét Lev Manovich (lásd: a fenti gondolatmenet folytatásában) építi be az újmédia strukturáló elveit leíró elméletébe, a Saussure terminusainak nyomán dolgozó Barthes szemiológiai meghatározása alapján. A szintagma mindig egyfajta aktuális elrendeződést, megvalósulást takar, míg a paradigma vagy rendszer-sík ennek egy bővebb kerete, a szintagmában felhasznált elemek mellett a többi, potenciálisan felhasználható, de aktuálisan meg nem valósult/ki nem választott elemet is magában foglalja (Barthes 1998; Manovich 2009).

«[9] Manovich maga is előszeretettel hivatkozik avantgárd, illetve experimentális alkotókra a filmművészetben, mint az adatbázis-logika letéteményeseire (Manovich 2009).

«[10] „A »modern« fogalmát használom majd annak a tudománynak a jelölésére, amely, magát legitimálandó, ebben a metadiskurzusban explicit módon olyan nagy elbeszélésekhez folyamodik, mint amilyen a szellem dialektikája, a jelentés hermeneutikája, a racionális, illetve a tevékeny szubjektum emancipációja vagy a jólét megteremtése.” (Lyotard 1993, 7.)

«[11] Különösen érdekes lehet a további vizsgálódások számára a rámutatás általam itt vázolt aktusának és a Vilém Flusser által a „technikai képek” természete kapcsán használt, „jelentésvektorok irányváltásaként” megnevezett jelenségnek az összevetése (Flusser 1985). Bár Vermeer képei nem a flusser-i értelemben vett technikai képek, a szinte csak a festményeiből „felépített” művésszel szemben tanúsított és itt tárgyalt interpretációs magatartás azonban kétségkívül a digitális korszak nagyon is aktuális jelensége.

«[12] Kiemelések a szerzőtől.

Felhasznált irodalom

Arasse, Daniel (2007). A finom ecsetkezelésű, mégis homályos Vermeer. In uő.: Festménytörténetek (pp. 166-177). Budapest: Typotex.

Bahtyin, Mihail (1976). A szó a költészetben és a prózában. In uő.: A szó esztétikája (pp. 173-215). Budapest: Gondolat.

Bal, Mieke (1998). Látvány és narratíva egyensúlya. In Thomka Beáta (ed.). Narratívák I. Képleírás, képi elbeszélés (pp. 155-182). Budapest: Kijárat Kiadó.

Barthes, Roland (1998). A szemiológia elemei. In Bókay Antal és Vilcsek Béla (ed.). A modern irodalomtudomány kialakulása. A pozitivizmustól a strukturalizmusig: szöveggyűjtemény (pp. 497-522). Budapest: Osiris.

Chevalier, Tracy (2003). Leány gyöngy fülbevalóval. Geopen Könyvkiadó Kft.

Flusser, Vilém. A technikai képek univerzuma felé. (eredeti megjelenés éve: 1985.) In Artpool Művészetkutató Központ. Online: http://www.artpool.hu/Flusser/flusser.html#kepek   Hozzáférés: 2012. augusztus 3.

Fogarassy Miklós (1987). Vermeer: A festőművészet. H.n.: Corvina Kiadó.

Kristeva, Julia (1968). A szó, a párbeszéd és a regény. Helikon 1968/1.

Lyotard, Jean-François (1993). A posztmodern állapot. In Bujalos István (ed.). A posztmodern állapot. Jürgen Habermas, Jean-François Lyotard, Richard Rorty tanulmányai (pp. 7-145). Budapest: Századvég Kiadó.

Manovich, Lev (2009). Az adatbázis mint szimbolikus forma. Apertúra. Film-Vizualitás-Elmélet. V. évfolyam, 1. szám. 2009. ősz. Online: http://apertura.hu/2009/osz/manovich   
Hozzáférés: 2012. augusztus 3.

Manovich, Lev (2004). Posztmédia esztétika. Krízisben a médium. Exindex. Kortárs Képzőművészeti Folyóirat: ’nem téma’ – rovat; 2004. március 10. Online: http://exindex.hu/index.php?l=hu&page=3&id=227  
Hozzáférés: 2012. augusztus 3.

Möller, Ingrid (1983). Vermeer van Delft életregénye. Budapest: Corvina Kiadó.

Pethő Ágnes (2002). A mozgókép intermedialitása. A köztes lét metaforái. In uő.(ed.). Képátvitelek. Tanulmányok az intermedialitás tárgyköréből (pp. 17-59). Kolozsvár: Scientia Kiadó. Online: http://mek.niif.hu/01700/01745/01745.pdf  
Hozzáférés: 2012. augusztus 3.

Sághy Miklós (2011). Az adatbázis-logika és a film (Reflexiók Lev Manovich és Dragon Zoltán írásaira). Apertúra. Film-Vizualitás-Elmélet. VI. évfolyam, 3. szám. 2011. tavasz. Online: http://apertura.hu/2011/tavasz/saghy
Hozzáférés: 2012. augusztus 3.

Schneider, Norbert (2004). Vermeer. A festői életmű. Taschen. Budapest: Vince Kiadó.

Schröter, Jens (2012). Analóg/digitális. Referencialitás és intermedialitás. Apertúra. Film-Vizualitás-Elmélet. VII. évfolyam, 3. szám. 2012. tavasz. Online: http://apertura.hu/2012/tavasz/schroter-analog/digitalis   
Hozzáférés: 2012. augusztus 3.

Webber, Peter (rendező) (2003). Leány gyöngy fülbevalóval. Forgatókönyv: Olivia Hetreed. Magyarországi forgalmazó: UIP Duna Film.

Wolf, Werner (2002). Intermedialität - ein weites Feld und eine Herausforderung für die Literaturwissenschaft. In Herbert Foltinek és Christoph Leitgeb (ed.). Literaturwissenschaft: intermedial – interdisziplinär (pp. 163-192). Bécs: Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften.

Tanúságtétel, erőszak, archívum

Esterházy Péter: Javított kiadás

LŐRINCZ CSONGOR

Közvetlenül azután, hogy Esterházy Péter 1999 végén befejezte család- és történelmi nagyregényét, a Harmonia caelestis-t, utánanézett a Történeti Intézet iratanyagában, hogy figyeltette-e a kommunista-szocialista diktatúra titkosrendőrsége. Kiderült, hogy ő maga nem állt megfigyelés alatt, az apja azonban 1957 és 1978 között többé-kevésbé rendszeresen írt jelentéseket az állambiztonsági szervek számára; III/III-as ügynökként dolgozott (Magyarországon néhány tízezer emberrel egyetemben, ám akik közel sem voltak annyian, mint pl. az akkori NDK-ban). Esterházy Pétert sokkolta a felfedezés, apja, az egyik legfontosabb magyar (és tekintélyes európai rokonsággal bíró) arisztokrata család leszármazottja, számára a „szabad vesztes” (Esterházy 2002, 15) példaszerű alakja volt, akinek jellemét és társasági viselkedését sikertelenül próbálta megtörni, korrumpálni a sztálinista-kommunista diktatúra. A jelentéseket tartalmazó három dosszié olvasása, valamint egyes részek kijegyzetelése naplóvá alakul, amely a történeti kort is bemutatja, amelyben az apa besúgóként tevékenykedett, és amelyet morális, történeti, társadalmi és esztétikai jellegű reflexiók szőnek át.[1] A Javított kiadás[2]elbeszélője – aki hangsúlyozottan megegyezni látszik a szerzővel – etikai válságba kerül, elbizonytalanodik morálisan, és kétségbeesetten próbál valamit kezdeni azzal a sokkhatással, amely ide juttatta. Végül a tanú szerepét veszi fel, aki az apa kijelentéseit, viselkedésmódjait, bizonyos családi jeleneteket stb. hitelesít, olyanokat, de nem kizárólag olyanokat, amelyek előkerülnek, ill. megidéződnek a jelentésekben. A kézírásától a hangjáig, jellegzetes kifejezéseiig (szavak, szófordulatok), amelyet az elbeszélő gyakran mintha ténylegesen hallani vélne (és ekképp ezek élő archívumává válik, pedig nem az ő szavai és hangja), az apa számos ismerős vonása megjelenik (ez esetben kvázi-hallucinatórikus módon, „déjà-vu”-ként), amelyeket azonban élesen ellenpontoz a jelentések személytelen, politikailag és hatalomtechnikailag kódolt szóhasználata. A személyes-idiomatikus keresztezi a bürokratikus-irattári diskurzust, az archivális erőszakot: ez unheimlich hatást keltve a személyes- individuális szubjektum elszemélytelenedését, deszubjektivációját eredményezi.[3] Ez az összekapcsolódás megfelel az elbeszélő mint másoló és tanú kettősségének, ami bizonyos performatív ambiguitáshoz vezet.

Az emberi és etikai csalódáshoz, ill. személyes és személytelen traumatikus viszonyához egy sajátos irodalmi kontamináció társul: a Harmonia caelestis (Esterházy 2000) (továbbiakban HC) főszereplője ugyanis maga az apa (jóllehet ezen szereplő jelöltje a regényben feloldódik illetve megsokszorozódik), aki most idegen megvilágításba kerül, ez pedig a regény teljes szövegébe beivódik, mintegy élősködik rajta. A Javított kiadás (továbbiakban JK) így tulajdonképpen egy filológiai fikciót alkot, amely bizonyos értelemben kiigazítja, mintegy referenciálisan emendálja a regényt. Az apa erkölcsi integritásának (utólagos) elvesztése a szöveg szintjén is lecsapódik, mégpedig a regény szemantikai ártatlanságának elvesztésében (és a szerző regény – és természetesen az akták – feletti hatalmának elvesztésében). Mindez „Csanádi” (az apa ügynök-fedőneve) aktáinak és jelentéseinek olvasása és részleges kimásolása közben történik, az elbeszélő és szerző Esterházy Péter életéből vett különböző állapotok, jelenetek empirikus leírásával és más reflexiókkal egyetemben. Az archívum filológiája összeolvad a saját szöveg filológiájával, az állambiztonsági akták archivális erőszakának kihatásai egyszerre empirikus-életvilágbeli és textuális jellegűek. E kettős hatás tükröződik az eredeti jelentések kettős – nyelvi és referenciális, etikai – erőszakában. Az archivális erőszak igen jellegzetes módon, mind a referenciális, mind a textuális szinten jelentkezik, előidejűségként és utólagosságként egyaránt. Ezen körülmények, hatalmi viszonyrendszerek és gyakorlatok deskriptív leírása azonban nem volna elégséges, hiszen e többszörös szövegarchívum konstellációi valamivel összetettebbek annál, hogy mindez csupán egy újabb alkalom legyen arra, hogy levezessük az archivális apriori már jól ismert elvét. Nem egyértelműen eldönthető ugyanis, „mit” is archivál valójában a JK: az apa aktáit, az adott kor társadalmi és politikai hátterét (amely összefügg az ilyen jellegű titkos tevékenységgel) vagy a HC egy bizonyos textuális anomáliáját? A JK vajon egy archívum, vagy filológiai kommentár a Történeti Intézet archívumához vagy éppenséggel a HC-hoz? Milyen szerepet vállal a JK elbeszélője és írója az apja viselkedésével, vagy még inkább: a titkos jelentések tényének egy életen át tartó elhallgatásával kapcsolatban? A legkevesebb, ami mondható, hogy az archivális tevékenységet nagy mértékben színezi, befolyásolja egy etikai problémakör – a vallomásé, a gyónásé –, vagyis, hogy a „vallomás archívumainak” jellegzetes esetével van dolgunk (Derrida 2006, 35), még akkor is, ha ezen vallomások egy része csupán hiányként jelentkezik. Belejátszik továbbá az archivális viszonyokba az irodalmi szöveg (HC), azonban nem pusztán figurális, poetológiai értelemben, hanem mint egy olyan instancia, amely képes lehetne arra, hogy az apának a jelentések nyers ténye tekintetében igazságot szolgáltasson. A HC és a JK kereszteződései trópus és referencia, fikció és tényszerűség mentén jóval többrétegűek annál, hogy biztonsággal határt húzhassunk közéjük. Általánosságban mintha egyes tényállások rögzítése, archiválása nem bírna nagy jelentőséggel (néha valóban nem jelent semmit, ahogy azt az elbeszélő a jelentések olvasása közben tapasztalja, valamint Csanádi megbízói is jelzik), sokkal inkább az értékelése, kódolása ill. értelmezése a meghatározó; az archiválás hatalmi rendszerbe való beépülése a jelentések referenciális és szemantikai összefüggéseinek determinációjára (és természetesen konstitúciójára) irányul. Az archivális erőszak ebben az értelemben az értelmezés fölött gyakorolt erőszak, az értelmezés birtoklásának hatalma, egy bizonyos kód mentén történő értelmezés gyakorlata – annak egy aspektusa, amit Derrida „konszignációnak” nevezett (Derrida 2008, 15). Az archivális erőszak tehát az az erőszakos kódolás, amely nem csupán az akták és adatok, hanem az értelmezés felett kíván rendelkezni.[4]

A következőkben megkísérlem a referenciális, textuális és performatív csomópontokat közelebbről megvizsgálni e többszörös archívumban, jóllehet a vizsgálat bizonyos értelemben pontosan azért nem alapulhat teljes mértékben a JK szövegén, mert éppen ez a komplexitás mintegy túlterheli és ez több helyen következetlenségekhez vezet. Paradox, mégis úgy tűnik, mintha a JK nem mindig lenne képes megfelelni az önmaga által feltárt intertextuális és interarchivális összefüggéseknek.

Mielőtt azonban sorra vennénk ezeket a problémákat, bizonyára hasznos, ha az ügynöki jelentések szokásos technikáit a belügyi államvédelemben és ezek kontextusait nagy vonalakban vázoljuk. – Az archiválás ezen formája Foucault-val szólva nem a (nyilvános) joghoz, hanem a rendhez (közigazgatáshoz) ill. a fegyelmezéshez sorolandó, ezek az archívumok a felügyelet – és adott esetben a büntetés – médiumaiként és funkcióiként működtek. Ezáltal jelképezhetik oly meggyőző erővel a jog és a közigazgatás diszpozitívumainak guvernementális elkülönülését a modern államigazgatásban és, mint politikai technológia, a hatalmi viszonyok (aszimmetrikus) internalizálását a társadalomban (Foucault 1990, 183–425). A guvernális hatalom kódrendszere már konstitúciójukban meghatározza a jelentéseket: nyelviségükben, logikájukban, gondolkodásmódjukban és perspektívájukban, illetve információtartalmuk tekintetében is.[5] Az információk szolgálták. A jelentések elsődleges, egyrészt nyelvi, másrészt a színrevivő erőszak által kikényszerített és fenntartott referenciája így végeredményben az intézmény maga: a jelentés írójának ismerőseivel folytatott beszélgetése, amelyet később jelentés formájában rögzítenek, e második formájában immár „egy másik diszkurzus része lesz, a hálózati ember és intézmény, az állambiztonság szervezete közötti kommunikáció lenyomata” (Rainer 2008, 17). A jelentés mint szöveg tehát archívummá válik, amennyiben nem csupán mindennapi, bizalmas, intim stb. beszélgetéseket ad vissza, hanem azáltal, hogy magukat az intézmény kommunikatív és hatalmi technikákra vonatkozó kódjait archiválja (Rainer 2008, 203).[6]  A jelentésekben a „világ” szituációi, közleményei, információi kerülnek papírra, azonban ezen anyag – nem csupán transzcendentális jelöltje, hanem – fő értelmezője maga a megbízó intézmény által kialakított politikai-szemantikai perspektíva. Az intézmény ezen önreferenciája természetesen együtt jár a társadalmi-mindennapi élet maradéktalan átpolitizálásával: „a hálózati jelentések jobbára hétköznapi beszélgetések politikai – vagy az állambiztonság percepciójának megfelelően átpolitizált – tartalmait próbálták rögzíteni.”[7]

Ezen hálózatok tevékenységében, önmeghatározásában és funkciójában a politikai enyhülés során, elsősorban a hatvanas évek második felében ingadozások mutatkoztak, amelyek éppen a hírszerző- és archiválórendszer erőszakának alapvető önreferencialitását erősítették meg. Az államhatalom és társadalom között köttetett „paktum” – amely íratlan és elhallgatott szerződést az 1956-os népfelkelés következményeként szokás értékelni[8] – értelmében, a belpolitikai liberalizáció az állambiztonsági szerveket ellentmondásos helyzetbe hozta. Az államrend valódi őrzőjének szerepét vették fel, miközben másodlagos jelentőséggel bírt, „hogy a feltételezett ellenfelek valójában hogyan is viszonyulnak a szocialista államrendhez. Sokkal lényegesebb volt, hogy a gépezetet kellő intenzitással működtethették, hogy az egész apparátus mozgásba lendülhetett...”(Rainer 2008, 68). Ez az állambiztonság szempontjából, így vagy úgy, de mindenképp szükségszerű volt: ha csökkent az ellenséges személyek száma, akkor ez „a rendszer erejét és legitimitását bizonyította, de mutathatott az éberség és az operatív munka hatékonyságának hiányára is. A testület szempontjából még az első, a pozitív megközelítés sem volt veszélytelen: amennyivel nő az egész rendszer elfogadottsága, annyival csökken az állambiztonság sajátos ‚legitimitása’” (Rainer 2008, 68). Ez a felvetés nyilván mindaddig fiktív természetű volt, ameddig, a hetvenes évek végéig, nem létezett Magyarországon politikai ellenzék.

Nagyjából e háttér előtt vizsgálandók a JK, ill. az általa közvetített archívum egyes diszkurzív jelenségei és (ezek) referenciális effektusai. Esterházy szövege maga is jelentésként mutatja magát – „Nem vallomás ez: beszámoló” (JK 23.) – és ezzel a műfaj valamiféle törvényét alkotja meg a saját szövegére vonatkoztatva.[9] Egy (szintén filológiai) jelentésnek kellene lennie az apa jelentéseiről, ami azonban nem valósul meg teljes egészében: Esterházy szövege – akarva-akaratlan – egyfajta, az apa elmaradt vallomását helyettesítő, nyilvános gyónásként is olvasható (ez a „javított kiadás” egy lehetséges értelme, amellett, hogy az apa újonnan felfedezett referenciális hátterét adja meg).[10] Túlélőként azt a tanút tanúsítja, aki, akármilyen okból kifolyólag, de saját cselekedetét, saját „árulását” (ez a szó többször előfordul a JK-ban) nem tudta, nem volt képes tanúsítani.[11] Még bármiféle tartalom közlése előtt tanúsítja a jelentések tényét, ezzel kétségbe vonja a megfigyelői gépezet az imént történeti és metanyelvi szempontból tárgyalt tiszta önreferenciáját (illetve más előjellel hangsúlyozza azt), hiszen – mondhatnánk – e felvetés annak a veszélynek teszi ki magát, hogy csupán e gépezet látens (intézményhez kötött ill. jogfenntartó), nem pedig potenciális (referenciális ill. jogteremtő) erőszakával számol.[12]

„Olyannak tetszik így a Papi, mint egy bábu. Mintha csak azért állna szóba valakivel, hogy megírhassa ezeket az ócska jelentéseket, melyek csupán néhány sorból állnak, ebben az értelemben is ócskák, semmitmondók. Vagy kicsik.

Semmik.

Nem semmik. [Egy jelentés sosem semmitmondó. Sosem csak semmit mond. Ha üres, akkor is mond valamit. – Több mint huszonöt éve írtam a Spionnovellában, nem tudván, hogy eltaláltam szarva közt a tőgyét: „Hogy mi van a jelentésben, az másodlagos. A fontos a van. A van-ság.” (JK 51.)[13]

A Spionnovella Esterházy második könyvének, a Pápai vizeken ne kalózkodj!- nak elbeszélései közül való – ez a szöveg is utólagosan beíródik a jelentések összefüggésrendszerébe. A semleges filológia mindenesetre illúzió marad, tekintve a JK-ban az elbeszélő tanúságtevő szerepét, továbbá a saját szövegekkel (Spionnovella; Harmonia caelestis) való szemantikai összefonódásait.

A besúgóhálózat guvernális viszonyrendszere éppen abban érhető tetten, hogy a tartótisztek és az államvédelem más beosztottjai a besúgó reakcióit, pszichológiai folyamatait, a jelentésírás kompetenciáinak alakulását igen közelről figyelik. Mintegy bekapcsolódnak tevékenységének egyéni diszpozíciójába és e diszpozíció kialakulásába, nagyban érdekeltek ezekben. Ez foucault-i értelemben a szubjektumok guvernális és fegyelmező technológiája,[14] nem csupán egy gyakorlati kompetencia, ahogy azt a történész leegyszerűsítően sugallja (Rainer 2008, 75). Ez a diszpozíció ugyanis, a jelentések írására, szövegek előállítására vonatkoztatva a JK tanúsága szerint (egyebek mellett) modális jellegű:

„P. érdeklődik, meddig marad a gyerek. …az iskolaév kezdetére haza akarom hozatni, tekintve, hogy van még 3 fiam, akik elől nem akarom ezt a lehetőséget elvágni. Mint „aggódó apa” felvetettem a kérdést, hogy talán csak nem tör ki valami ellenségeskedés fiam kintléte alatt, tekintettel a berlini helyzet kiéleződésére.

Milyen undorítóan sunyi. – Ügynök egyre jobb. Mint egy jó posztmodern szerző [...] keveri a fikciót a valóságossal, valós helyzetet teremt s abban fikcionál kedvére. Egyre cinkosabb a hangvétel; mint aggódó apa, kacsint oda a tartótisztnek.” (JK 159–160.)

A rendszer és besúgó közötti paktumot tehát a modalitás pecsétje szentesíti, a jelentésnek modálisan is kódoltnak kell lennie (az adresszálás és az archivált anyag feldolgozásának szintjén). Ez a modalitás sem csupán egy kód bevezetéséről tanúskodik, sokkal inkább a besúgó belső (individuális) diszpozíciójáról, a rendszerrel és feladataival szembeni engedelmességéről. Vagyis az archiváló erőszak a szubjektumok belsejében hat.

Az a tény, hogy a „jelentés sosem semmitmondó” (JK 51.), még akkor sem, ha látszólag tartalmi szempontból semmi relevánsat nem állít, tulajdonképpen a hamis esküt, a szavahihetőség elvesztését jelzi vagy tanúsítja. A jelentés ebben a funkciójában hazugság, visszaélés a másik bizalmával, a kommunikáció illetve a kommunikáció azon feltételének implicit kontaminációja, amely az igazmondásra, a (már mindig is) adott szóra alapul. A mindenkori, jelentéstétel céljából beindított vagy generált beszélgetés címzettje a kezdetektől fogva egy harmadik, akiről a beszélgetőpartner mit sem tud – továbbá ezt a beszélgetést rögzítik és mediális értelemben átformálják, amely körülmény meghatározott kódolást, olvasatot, más kontextusba való átfordítást tesz lehetővé.[15] Ehhez még a következőt kell hozzátenni: az ügynök „hálózatba” történő beszervezése vagy rekrutálása során mindenek előtt egy terhelő vallomást kényszerítettek ki a jelöltből, hogy aztán erre a terhelő adatra alapozva nyerjék meg a szervezet számára.[16] Egy látszólagos performatív aktus tehát, amely színrevitele a JK-ban is feltűnik: „Értékelés: Jelentése jó, bár közben máshol is meg tudtuk állapítani. De értékes, mivel látjuk, hogy az ügynökben némi akarat van a munkához. Talán ez a beletörődés pillanata.” (JK 67.) Ennek fényében tovább bonyolódik azon elvárás közvetlen jogossága, hogy az ilyen ügynököknek utólag minden további nélkül tanúságot kell tenniük árulásukról vagy tevékenységükről, hiszen – legalábbis néhányukat – már eleve egy „vallomástétel” jelöli meg vagy stigmatizálja.

A filológus funkciója azonban legalább két szempontból is érvényben marad: az elbeszélő tanúsítja az apa – mint a jelentésírás szubjektuma és objektuma – nyelvi kompromittálódását. Mindezt megismétli a jelentés „immanenciája”, mint szöveg és mint az archiváló hatalom (politikai kóddal rendelkező) terméke (a kettő közötti különbség anélkül válik láthatóvá, hogy ezzel a besúgás tényének jelentősége felszámolódna). Ez a szempont újfent a saját irodalmi szövegek, elsősorban a Harmonia caelestis referenciális kontaminációjával vonható párhuzamba. Paradox párhuzam: ahogy a párbeszédek a jelentésekben többszörösen transzponálódnak, úgy olvashatók a JK gyónásai a korábbi irodalmi szövegek felől, és megfordítva. Semleges gyónás vagy tanúságtétel nem tűnik lehetségesnek, és nemcsak személyes-belső (emocionális), hanem nyelvi-textuális okokból sem.

Először azonban meg kell világítani az első „filológai” aspektust: már azáltal, hogy megíródik a jelentés, az archiválás nyelvi mikéntje megismétli a kompromittáló „bűntettet”, ahogy az bizonyos megfogalmazások és helyesírás kapcsán a professzionális olvasó-író Esterházynak is rögtön felkelti a figyelmét (JK 40., 43.: „Kapcsolatot továbbfejleszteni: hogy megtanulta ezeket a barom kifejezéseket!”). Korábban már – még mindenféle tartalom előtt – feltűnt az apa összetéveszthetetlen, jól ismert kézírása (JK 12.), amely traumatikus pillanat későbbiekben is előkerül (JK 183.): a kézírás idiomatikus vonását (Freuddal szólva „tárgyi emléknyomát”) a személytelen technikai-bürokratikus szóhasználat (mint „szómegszállás” [Freud 1997, 142]) ellenpontozza, és így, e megkettőződés fejti ki megrendítő (akár fiziológiai) hatását a fiúra. A trauma maga a „déjà-vu” (hiszen az apa írása, szavai elidegenítve jelennek meg a jelentések kontextusában) és fordítva. A tanú itt egy önmagát felszámoló kereszteződésben áll: egy összetéveszthetetlen kézírás, ugyanakkor egy messzemenően a hatalomtól függő, inszinuált diskurzus másolója: felmerül a kérdés, hogy melyiket tanúsítja. Az, hogy a kézírást nyomtatott szövegen keresztül tanúsítja, már a mediális váltás miatt potenciális hamis esküt von maga után, így a tanú a saját tanúságtételétől is elidegenedik. Az apa azonban újra és újra „szóhoz jut” e tanúságtételen keresztül, azokban a hallucinatórikus pillanatokban, amelyekben a fiú mintha hangját hallaná, hasonlatosan a kézírás vizualitásának idiomatikus jellegéhez, amelytől nem képes elszakadni.

Ez a traumatikus effektus ismétlődik abban, hogy Esterházy, a Harmonia caelestis-re vonatkozóan saját maga filológusa lesz, a regény szövege mintha több helyen (elsősorban nyilván az apával kapcsolatban) szószerinti jelentéseket sugallna, ezzel kvázi-referenciális funkciót töltve be. Az ismertnek vélt szöveg hirtelen azt mutatja, hogy ezen kísérteties referenciák tulajdonképpen már mindig is beleivódtak, így szemantikai-referenciális értelemben uralhatatlan, ami éppen a referenciális (archívum által meghatározott) effektus utólagosságából olvasható ki. Az irodalmi szöveget az archivális nyelv referencialitása mintegy élősködőként fertőzi meg; szöveg és szövegen kívüli világ oly módon érintkezik egymással a JK-ban, ami mintha elbizonytalanítaná Esterházy régóta gyakorolt intertextuális poétikáját. A Harmonia caelestis-ből vett idézetek egyszer csak szó szerinti jelentéssel ruházódnak fel:

„Ha például édesapám fia örömének adott hangot, látván, milyen nagy család ez, van benne egypúpú, kétpúpú, hős és áruló, és így tovább, akkor apám azonnal fölháborodottan kikérte magának, hogy milyen áruló?! Konkrétan, kicsoda?! Konkrétan, bazdmeg, te. Így nem lehet beszélni! Láthatóan elvileg tartotta kizártnak egy ilyen létezését. [...] Itt az 50. és 51. oldalon folyamatosan másolhatnék. Egyébiránt éppenséggel édesapám a jó példa az ún. áruló édesapámra. Szerző mint próféta – bizony: a legteljesebb mértékben saját hazájában.”(JK 100–101.)

Vagy:

„[Megint rálapoztam egy mondatra, amelynek új értelme lett: Édesapám alapjában véve rossz ember volt, egy hitvány tetű, de ez lényegében sose derült ki, nem került rá sor. – De.]” (JK 266.)[17]

Érdekesebbek azok az esetek, amelyekben a Harmonia mintegy dekanonizálódik, ugyanis a regény olyan ambivalenciája kerül felszínre, amely a szerzőt is meglepi, amellyel szemben ő is tanácstalan:

„Jó, hogy nem mondta el, mert ez meg a mamámnak lett volna sok. Édesapám pedig, akinél így minden összefolyt, mint a vizek az óceánban, azt gondolta (mikor még élt), hogy nyilván létezik valaki, Valaki, aki nekem se mond el mindent, hogy ne legyen sok nekem se. Akkor ez most mit jelent? Hogy de jó nekem, vigyáznak rám az istenek, vagy hogy még mindig nincs minden elmondva? (Mintha a könyvben előlem is rejtett tudások volnának, úgy olvasom. Ha ez nem fennhéj, nem tudom, mi.)” (JK 106.)[18]

Ebben az esetben a JK olvashatatlanná teszi a Harmonia caelestis szövegét, épp a referenciális kommentár nyitja meg az „alapszöveg” többértelműségét. Ez a viszony jellemzi a tettes vallomását helyettesítő gyónást is, amely nem feltétlenül vezet egyfajta erkölcsi egyensúlyhoz, inkább az apa fel- és megismerhetetlenségét növeli.[19] Hiszen a Harmonia értelmezhető egyfajta öntudatlan gyónásként; a szerzői szubjektum tudatán túllépve a szöveg önmagától, a sorok mögött végrehajtja az apa által elmulasztott gyónást, vallomást tesz, anélkül, hogy ezt önálló performatív „aktusként” tenné (hanem valóban egy vallomás archívumaként működik, azonban az utólagosság perspektívájából). Ez természetesen az olvasástól függ – a JK utólagos perspektívájától –, és a regény sajátosan irodalmi dimenzióját hozza felszínre, ezt a különös performatív tulajdonságot, amely semmiképp sem „cselekvés” vagy „performancia”, sokkal inkább az olvasás és idézés alakzatában, illetve ennek elbizonytalanításában – ez vonatkozik a szöveg és a szövegen kívüli világ viszonylatára is – megy végbe.[20] Az irodalmi performativitás tehát két szöveg, szöveg és kommentár ill. idézet között történik, ami ugyanakkor az „eredeti”, az alapszöveg dekanonizációjával jár és rámutat, hogy az sosem volt önidentikus.[21] Mivel a kommentár idézetre, vagyis egy másik szövegre alapul (a „javítás” Esterházy szóhasználatában mindig is idézést jelentett) (Bányai 2003, 257), szöveg és referencia viszonya nem egy értelmezői szubjektivitásnak, hanem szövegeknek köszönhető. Valamint a „sikeres” gyónás performatív minősége éppenhogy elbizonytalanodik. Noha nem tekinthetünk el az apa elhallgatott ügynökmúltjától és a regény (bizonyára nem csak) bizonyos részeit is efelől olvassuk, ez az utolsó példa mégis a gyónás problematikusságára és a fortiori a megbocsátásra irányul, amely így igazi értelmezői és „erkölcsi” dilemmává válik. Így azonban a JK „jelentése” is szöveggé válik, hibrid diskurzussá – nem csak a regényt kísérti meg a referencialitás, a szószerinti jelentés –, éppen azáltal, hogy feltárja a regény nem önidentikus textualitását. E ponton látható, hogy az irodalom retorikai rugalmassága és referenciális kiszolgáltatottsága megegyezik. Az irodalmiság ez alapján nem csupán egy technikailag, instrumentálisan megalkotott nyelv, hanem a nyelv eloldása kulturális, ideológiai, szemantikai, pragmatikai és más konvencióitól, kódolásaitól és autorizációitól, ami azt is jelenti, hogy az így felszabadított nyelv ki van téve az ilyen jellegű szemantizáció és autorizáció behatásainak (vagy ezek re-entry-jének). Az irodalom ideológiakritikai funkciója mindenesetre problematizálódik Esterházynál – az explicit ideológiai erőszakkal szemben végeredményben tehetetlen.

Az irodalom előreláthatatlan referenciák általi kontaminációjához ugyanis tükörszimmetrikus ellentéte is társul: azok a helyek, ahol a referencialitás (kifejezetten) a szavak vagy szövegek erejét támasztja alá. Nem csak a szövegeket érinti meg a szövegen kívüli világ, ez a világ maga is a textualitás egyfajta idézeteként tűnik elő, amely textualitás performatív ereje csak ezáltal, sokkhatásként válik megtapasztalhatóvá. Már a kezdetnél: „Nem is a szívem nehéz, inkább a gyomrom. Hajszálra úgy, ahogy a HC [688.] oldalán. ’Reggel ébredéskor torkon ragadott a félelem. Ez más volt, mint amit eddig ismertem.’ Csak azt fejből írtam, fantáziából. Kullogok a könyvem után.” (JK 15.)[22] A szöveg itt is csak utólagosan válik archívummá, egy olvasási alakzat, pontosabban: egy újraolvasás során (Dobos 2003, 400), amely a referenciát megelőzve egy virtuális, textuális eseményszerűségen alapul, a nyelvi-textuális idézet ezzel szemben egyfajta materiális-indexikális jelleget ölt.

Nem csak a regényt fertőzi meg az archivális hatalom ill. annak referenciális erőszaka, hanem a nyelvet magát is, például a tulajdonnevek és különféle metaforikus kifejezések szintjén. Így például az apa neve egy szólásban, amelynek kalendáriumi értelme egy, az ügynökmúltra vonatkoztatható jelentést nyer:„Szól a rádió, egy idióta hang épp azt mondja: ha Mátyás nem talál jeget, csinál.” (JK 137.) Itt a közvetített, testetlen, személytelen hang a nyelv potenciális erőszakaként – de talán csak ebben a közvetítésben? – lép elő, szemantikai ártatlansága illúziónak bizonyul. Ugyanez vonatkozik a „tégla” kifejezésre, amely „besúgót” is jelent: „Mindjárt felajánlotta, hogy bizonyos feladatokat részünkre elvégez. Hangoztatta, hogy nem fog kintmaradni, mert feleségét és 4 gyermekét nem hagyja itt. Be szép is a család egysége! A család mint a társadalom értékőrző téglája. A tréfa adja magát.” (JK 137.) Ezekben a példákban a referenciális jelentés metaforikussá válik, a metaforikus pedig, a szleng-szemantika révén, egy referenciális jelentésbe fordul át. A nyelv feletti uralom elvesztése azokban az esetekben erősödik fel különösen, amikor az elbeszélő/másoló a saját nyelvét, annak kognitív és performatív dimenzióját képtelen uralni: nem képes igazat válaszolni kérdésekre (JK 176.), illetve a válasz a kimondás pillanatában elveszti motivációját,[23] továbbá a nyelv önállósulását kell észlelnie (Dobos 2003, 396).

Mindebből szinte már következik, hogy a JK elbeszélője és másolója traumatikus szimptómái közepette el sem tudja kerülni, hogy az apa egyes strukturális vonásait ne a jelentésírás (és annak erőszaka) szubjektumaként és objektumaként adja vissza, reprodukálja. A szövegbeli szerepének alapvető megkettőződése – egyszerre olvasó és szkriptor – mintegy megismétli a jelentésíró helyzetét, aki a szövegét kezdetektől fogva egy meghatározott politikai ill. adresszálási kód védnöksége alatt kellett írnia és olvasnia. A JK elbeszélőjét olyannyira ez az ingadozás határozza meg, hogy az olvasott anyaghoz gyakran kétségbeesett megjegyzéseket fűz, ill. kompromittált helyzetét olyan reflexiókkal látja el, amelyek néha kissé gyámoltalanul hangzanak, ugyanakkor hiperbolikusak, reduktívak és általánosítóak, gyakran nem is deríthető ki a funkciójuk. Eltekintve ettől a JK egészén végigvonuló jellegzetességtől, az említett megkettőződés igen nagy horderejű esetekben kerül felszínre. A legfontosabb feltehetően a személyes beavatkozás és a személytelen perspektíva kereszteződése, ami az „elbeszélő”, aki egyszerre másoló és kommentátor, mediális helyzetét képezi le. „Ismétlés: leírom, amit találok, és figyelem magamat, mint egy állatot – ennyit tudok tenni, ennyire terjedek.” (JK 143.) Egyfelől a gépi procedúra, a szabályosan vezetett akta, egy antropológiai perspektívától mentes materiális folyamat, másfelől az emocionális és morális kötődés, amely akkor sem kiküszöbölhető, ha egy tiszta mediális vagy archivális apriorit tételeznek.[24] (Ez utóbbi egész egyszerűen az apa – és az összes besúgó – felmentése volna; látható, hogy a mégoly megalapozott kultúrtechnikai megfigyelések és megfontolások sem helyezhetik hatályon kívül a performatív – „etikai” és politikai – perspektívát, ami valójában azt jelenti, hogy nem csupán „megfigyelésekről” van szó... Természetesen az „etikát” – jobb szó híján – elintézhetnénk mint antropomorfizmust, félő azonban, hogy ez egy emberi, túlontúl emberi vágy.)

A gépiesség és a gépiesség személyest kioltó hatása a legjellegzetesebben a „k” („könny”) betűk írásában nyilvánul meg, ahol is a fiú legközvetlenebb, testi döbbenete[25] egy idő után enged a személytelen rögzítésnek, vagy pontosabban: másolásnak, és egyszerre a szeriálisan vezetett ügyirat indifferens elemévé válik.[26] A másolás (és nem egyszerűen lejegyzés) további effektusát képezik azok a helyek, ahol a tanú és elbeszélő az archivált nyelv szintjén a tanúsított apa helyzetébe állítja magát:

„Reggel ahogy jöttem a B. utcán, a rövid ujjú ing, az aktatáska és a hosszan elnyúló korai árnyék – olyannak láttam magam, mint a Papit. (Dicsekszem…) Hogy a helyére léptem, én vagyok a családfő, én vagyok eztán az a férfi, aki az E. utca …-ból (a B. utcán át) az aktatáskájával a városba indul. Néztem az árnyékom, mint az apámat. Az árnyék mint apa. Hirtelen düh támadt bennem, nem akarok erre a… erre az újra gondolni.” (JK 213.)

A szöveg önreflexív szintjén az ügynöki jelentés és az irodalmi mű perspektívái összeolvadnak.[27] E „mindent-mondás” egy pontján még egy barthes-i értelemben vett kódolatlan, „valóság-effektus”, egy „punctum” – vagy anakoluthon? – is előfordul: „Mutatott nekem egy szép magyar bélyeget (harkály), melyet már előkészített, hogy fia levelére ragassza. Már nem mondom többet, de én ezektől a harkályoktól borulok ki. Ütni, hányni stb. tudnék.” (JK 219.) Miközben a besúgó jelentésének ez a része akár ironikusan is olvasható lenne. A JK vége felé különös jelenetben látjuk a tanút, aki álomleírás és hallucináció (vagy idézet?) között ingadozik, amely jelenet példa arra a traumatikus hallucinációra is, amely elbizonytalanítja a leírás szcenikai kódolását és referenciális értékét.[28] A tanú a tanúsított által láttatja magát (perspektívájuk nem választható külön), ami az ídősíkokat alaposan felforgatja. Éppen úgy, ahogy a HC újraolvasása során új hangok és szemantikai effektusok kerültek felszínre, amelyek időbeli hovatartozását szintén nem lehetett határozottan megállapítani.

A gépi ismétlés és személyes érintettség kereszteződése azonban a tanúskodás, a tanúságtétel lehetőségének alapvető feltétele (Derrida 2003, 44–45). A két vonás kölcsönös feszültségben áll, a gépi iterabilitás azzal fenyeget, hogy felszámolja a tanú etikai perspektíváját és problematizálja a testimoniális képességét és kompetenciáit – amelyek őt mint szubjektumot megalapozhatnák és jellemezhetnék. E fenyegetésben nyilvánul meg az archívum és az archiválás erőszaka, amely nem csak a jelentésben, hanem a saját szövegben is előtűnik (amikor e kettő perspektívái már nem is különíthetőek el egymástól). Mivel a tanú nem képes fenntartani a metanyelvi távolságot a tanúsítotthoz képest (különben testimóniuma nem tanúságtétel, hanem leírás vagy tudósítás lenne), a tanúskodás hasonlatos az ismétléssel, ami bizonyos technikai-gépi vonásokat is implikál. Ezért aztán a tanú egyszerre személyes-szinguláris és személytelen, hiszen tanúságtétele ismétlésen alapul, ill. ismétlést feltételez. A technikai aspektus azonban épp a szingularitást fenyegeti, a testimoniális szubjektum etikai döntéseit és ítéletalkotását. Ez az aspektus nyilvánul meg az archivális erőszakban, amely egyfajta fölöslegként jelentkezik („mindent mondani/leírni”), ezáltal azonban önmaga ellen fordul és éppen az archívumot – nomológiai és kódoló hatalmát – gyengíti (ld. a „harkály”-példát). A tanúságtétel az archivális erőszak mint ismétlődés eredménye, vagyis az archivális erőszak excesszusához (mely erőszak ezáltal gyengül) kötődik (ez az excesszus az a szenvedély, passió, amelyet a tanúságtétel hív elő [Derrida 2003, 25], vagy amely benne egyfajta intenzitásként hat). Mint láthattuk, ezen a ponton vált nehezen elválaszthatóvá az archiviolitikus és az irodalmi diskurzus, az archívum és a tanúság(tétel). Ez az az összefüggés, amely a JK-t láthatóan irritálja, talán éppen azért, mert ezen alapvető – és nem csupán „zavaró” – összefonódás egyes tüneteit és elemeit mutatja vagy tartalmazza.

Miként viszonyul a tanú a szupplementáris gyónáshoz és az apa – tanú(k) általi – potenciális felmentéséhez (vagy megvádolásához), figyelembe véve ezt az összefonódást?

Mint már arról szó volt, a fiú az apa több kijelentésének, viselkedésmódjának hitelesítő tanúja, aki az apa helyett ill. az apáért gyón (megismétli a maga idején elmaradt gyónást és ellenjegyzi is azt), ahol e két irányt a másolás és a kommentár mediális funkciói modellezik. Ez a két momentum nem olvasztható egybe, még akkor sem, ha sokszor nem választhatók el egymástól, nem alakíthatók egy jelen formájává. Már e megkettőződés alapján szükséges, ugyanakkor lehetetlen, hogy az apának valamilyen úton-módon megbocsássanak avagy vád alá helyezzék (az előbbire az intézményesített hazugságokon nyugvó Kádár-korra történő utalások, az utóbbira az ember szabadságára – mint antropológiai állandóra, miként a JK zárlatában – történő hivatkozás a példa). Egyik stratégia sem meggyőző igazán. Az általánosítás bizonyos szintjén a két perspektíva tulajdonképpen azonos: például amikor szeptember 11. és az apa tette hiperbolikus párhuzamba kerül a „teremtés [...] brutalitásának” (JK 231.) tengelyén, akkor már csupán retorikai kérdés, hogy itt felmentésről vagy vádról van-e szó (feltehetően mindkettő)... Hiszen itt is az fenyegeti az „embert”, hogy „esetté” válik (ahogy Sascha Andersonnal kapcsolatban megállapítja, vö. JK 136.), vagy legalábbis olyannyira determinálttá, hogy ezzel az archiváló erőszakot újratermeli – ahogy ez egyes emberek mások történelme iránti intenzív érdeklődése esetében történik, amikor is – ahogy az manapság, jó két évtizeddel a rendszerváltás után Magyarországon is előfordul – „esetek” után kutatnak (így átmentik azt a megfigyelői logikát, amelyet most az elmúltra alkalmaznak).[29]

Mélyebbre lát azonban annak a lehetőségnek a mérlegelése, hogy a tanúskodás ez esetben az apáért érzett szégyenre alapul. „Könnyebb szégyenkezni, mint az ő arcán látni a szégyent. Könnyebb imádkozni érte, noha imádkozni nehéz, mint üvöltözni vele vagy megvetően hallgatni.” (JK 177.) Ez az a helyzet, amelyben Walter Benjamin szerint másokért, nem csupán magunkért szégyenkezünk, egy „társadalmilag igényes reakció” („Kafka legerőteljesebb gesztusa”) (Benjamin 1980a, 805).[30] Ez a másokért érzett szégyen talán az említett személytelenséghez tartozik, míg a magunk felett érzett szégyen – bármennyire is interszubjektív-társadalmi viszonyok függvénye, mégis – a saját szubjektivitás körében marad. A besúgó miatt érzett szégyen tehát egyesíti a személyes érintettséget és a személytelenséget – csak az ilyen, egyszerre szubjektivizált és deszubjektivizált szégyen felel meg az igaz tanúságtételnek. Ez a tanúskodás nem csupán ökonómiai modellek alapján, vagy valamiféle elfojtás miatt bocsát meg: az ügynöki jelentés iterabilitásának működése mint tanúságtétel egy olyan materialitáshoz kapcsolódik, amely felejtést is jelent. Valamint nem jogosítja fel magát, hogy bűnösnek nyilváníthasson, majd színre vigye a saját maga által bevezetett bűn alól történő felmentést, hiszen az ilyen, a tanút nem előtérbe állító ismétlés bizonyos értelemben mentes az intenciótól.

A szégyennel kapcsolatban megkockáztatható egy, a Kádár-kor átpolitizált társadalmi dimenziójára vonatkozó (bizonyára nem eredeti) hipotézis: egy olyan kollektivitásban, amely az intézményesített hazugságon alapul (amely „a nyilvános és a privát közbeszéd drámai elválásának” [Kende 2006, 213] eredménye), helyet cserél az önmagunkért és a másokért érzett szégyen, ami mindenek előtt aláássa a (közösség iránt érzett) felelősség fogalmát. Magunk miatt úgy szégyenkezünk, mint mások miatt, hogy így bocsáthassunk meg magunknak, és mások miatt úgy szégyenkezünk, mint magunk miatt, hogy ezáltal vádolhassuk meg őket: ez a szégyen hamis esküje vagy önhazugsága.[31] Mindkét esetben megkerüljük a felelősséget – és ez egy ilyen érát követő időszakban igen mély morális, társadalmi és politikai válsághoz vezet, ami Magyarország elmúlt két évtizedét jellemzi (és a – nyugatabbra fekvő területekhez képest fogalmilag és mentalitásában kevésbé kialakult – individualizmus kollektivizmussal szembeni visszafejlődésének felel meg). Vannak pillanatok, amelyekben a mások miatt érzett szégyen olyannyira nélkülöz minden fedezetet, hogy általános, megszokáson alapuló előjogokra hivatkozva igazolják és bagatellizálják, amint az éppen Esterházyval (és sok más magyar értelmiségivel) meg is esett.[32]

Az ügynöki jelentés és lejegyző kommentár perspektívájának alkalomszerű megkülönböztethetetlenségében rejlik az esély, hogy az apa „esetét” méltó módon tanúsítsa, vagyis az a dimenzió, amelyben a tanú korábbi etikai, ideológiakritikai, metanyelvi és esztétikai kompetenciáját elveszti, ott, ahol a tanúságtétel iterabilitása és szingularitása elválaszthatatlan egymástól (csakis így juthat el a benjamini mások miatt érzett szégyenhez, amely a nyelv, a nyelvhasználat – amelynek minden bizonnyal sajátja az erőszak, pl. a megnevezésé – miatt érzett szégyen is egyben).[33] Ez lehetne akár a fikció megnevezése, egy olyan fikcióé, amely nem tagadja a referenciát és főleg annak megjósolhatatlanságát sem (Derrida 2003, 84–85). Lehet azonban a legmagasabb szintű árulás pillanata is, ami igazolja vagy ellenjegyzi az archivális kód erőszakát, hiszen végeredményben lehetetlen kijelölni a különbséget felejtés és reprodukció között (ahogy jogfenntartó és jogmegsemmisítő erőszak között sem).[34] A hazugság – különösen az önhazugság – e tekintetben nem csupán kognitív-intencionális művelet, hanem ezt megelőzően bizonyos nyelvi szerepminták és kódok átvétele, elsajátítása vagy ismétlése, amely nélkülönözhetetlen az ügynöki jelentéshez, továbbá a szégyen hamis esküjéhez (a szégyentelenséghez).[35]

Amennyiben a tanúságtételben nem különíthető el egymástól szingularitás és iterabilitás, akkor adományról van szó: olyasvalamiről, ami a megajándékozott sajátját érinti, amelyet ez mégsem tud uralni vagy kisajátítani (vö. pl. apa és fiú nyelvi és tükörszimmetrikus effektusokhoz kötött identifikációit). Ebben a megvilágításban a szubjektum sem nem szabad, sem nem korlátozott, ahogy ezt a JK előfeltételezni látszik,[36] hanem túl van ezen az alternatíván, amennyiben a szabadságot és korlátozottságot (szubjektumok) attribútum(ai)ként értik. A szabadság ez esetben nem attribútum (főleg nem egy személytelen szubjektumé), hanem egy adomány effektusa, amely a szubjektumot megjósolhatatlan módon tanúvá teszi. Ugyanakkor a szubjektum már mindig is ezen adomány tanúja volt (ahogy már a regény tanúságot tett az apa sötét oldaláról), amennyiben az a szubjektum sajátját éri, érinti, kísérti meg (idegenként is), akár a saját irodalmi szövegét (a regényt). Ez tehát nem előzetes tulajdonság; szabadság és korlátozottság itt sajátságos módon keresztezik egymást, ahogy a HC az „őszinteség”-ről mondja, „nem is tulajdonság, hanem adomány” (HC 637).[37] Az elbeszélő itt „titok” és „őszinteség” között egyfajta eldönthetetlenséget feltételez – talán azért, mert a szubjektum soha nem tudhatja, nem dönthet arról, hogy mikor kell „őszintének” lenni(e) (és nem mondjuk hallgatni[a] – „a hallgatni tudás is fontos”). Az őszinteség maga is titokká válhat, személytelenné, de nem a kategorikus imperatívusz jegyében, hanem a tanúságtétel materiális és iteratív jellege miatt.

A tanúságtétel csak mint dekontextualizáló, kódromboló iteráció mehet végbe: ilyenkor nincs különbség (ügynöki) jelentés és fikció között (ahogy személyes érintettség és a személytelen perspektíva között sem), ahogy azt a „mindent-elmondani” parancsa világossá tette, amellyel ügynöki jelentés és irodalmi fikció perspektívái tulajdonképpen azonossá váltak. Mindez látványosan mutatja azt is, hogy az irodalminak nem létezik bármiféle morfológiai és fenomenális megkülönböztető jegye, az ugyanis inkább immateriális természetű. Csak így képes az irodalom titkot archiválni, hogy közben mégsem archiválja, aminek során az archívum önnön határaiba ütközik.[38] Ez az archivált-nem archivált titok következésképpen nem kognitív-szemantikai természetű, hanem az iterabilitás láthatatlan effektusa, amely képes bármilyen archivális kódot felszámolni – pontosan egy olyan erőszak következtében, amely ismétlési kényszer hatására az archívum ellen fordul,[39] ami az archivális erőszak (vagyis az – ez esetben valamivel pontosabban értett – „teremtés brutalitása”) excesszusának eredménye, illetve azzal egybeesik (Kulcsár-Szabó 2010). A titok indexikális kapcsolatban áll (indexikális viszonyként képződik meg) az ezen önmaga ellen fordulással. Az, hogy a titok nem archiválható, a szöveg esélyét jelenti, hogy tanúskodhasson az archívumon túl – ez azonban megint csak az értelmezésben, az értelmezés paradox szabadságában válhat tanúságtétellé.

Jegyzet

«[1] A Javított Kiadás textuális jellegzetességeihez és műfajpoétikai olvasatához vö. (Dobos 2003, Bányai 2003, Menyhért 2003).

«[2] A szöveg az apa történetével való szembesülés eredménye, „melléklet a Harmonia caelestishez” alcímmel jelent meg.

«[3] „Nyilván védekezésből, de egyre kevésbé tudom itt ezt az embert az apámnak tekinteni. Félreértés ne essék, nem megtagadom, hanem, ezt érzékelem, kezd széjjelválni bennem ez a besúgógép és a Papi. A kezem szól: azt látom, hogy egyre kevésbé szívesen írja le, apám, hanem inkább: ügynök. Hogy ravaszkodik a szív, a lélek (+ stílusérzék), hogy túléljen mindent. [...] ‹A megvetést is érzem. De csökkennek az érzéseim. Csökken apám személyessége. [...]” (Esterházy 2002, 157. – vö. még „ember volt, eset lett”, Sascha Andersonnal kapcsolatban, 136–137., továbbá 203.)

«[4] A kód ezen uralma az archívumban, vagyis az archivális kód az, ami a „rendetlenségből” „rendet” állít elő (Ernst 2008). Ebben a tekintetben a paradigmatikus különbségnek tartott eltérés „statisztika” és „narráció” között (Ernst 2009, 188–189) inkább csak formális, és egyfajta hermeneutikai vakságról árulkodik: hogy egy „adattömeget” (Uo. 195) vagy egy eseménysort (már e kettő sem felcserélhető) narratív vagy statisztikai kód rendez, minden bizonnyal másodlagos jelentőséggel bír - a lényeges a kód uralma vagy erőszaka (Ernst elgondolásainak alapját képezi, hogy az archívum per definitionem „kódolt tárolónak” tekintendő, [Uo. 184].) Ennek következtében mondható, hogy „[az], amit az archívummal létrehoznak, nem idézetek, hanem idézhetőség” (Ebeling 2009, 85), amihez annyit kellene hozzáfűznünk, hogy ez az idézhetőség természetesen nem benjamini értelemben, és nem is általánosságban, hanem a kódolás által jön létre (ahogy Ebeling is megállapítja két oldallal később: „amit itt feljegyeztek, [...] az kevésbé nevek voltak egy listán, mint inkább a törvény, amely a nevek feljegyzését deklarálta: vagyis inkább egyfajta kódolás, mint reprezentáció.” [Uo. 87]).
E tekintetben egy alapvető különbség mentén válik el az archívum az irodalmitól, amely nem csupán a rendetlenség kultúrtechnikai és intézményi feldolgozásában, renddé alakításában érdekelt, hanem prezentációs és közlésigénnyel lép fel (ld. a „kifejezés” fogalmát, amely éppen Gottfried Benn személytelen poetológiája számára volt fontos), amely nem teljesedik ki a kódolás rendjében, hanem azt inkább aláássa.
A (gyakran nem archivált) történelem és archívum témájához: Reinhart Koselleck többször világossá tette, hogy egy hermeneutikailag elkötelezett történelemtudomány sohasem indulhat ki egyszerűen forrásokból (vagy, médiaelmélettel szólva: „adatokból”), ezeket ugyanis először az értelmezés teszi meg forrásokká, úgyis mint bizonyítékokká vagy tanúságokká: „A történeti megismerés során mindig többről van szó, mint ami a forrásokban áll. Források rendelkezésre állhatnak, felbukkanhatnak, de hiányozhatnak is. És mégis kénytelenek vagyunk különféle állításokat megkockáztatni. Igen ám, de nem csak a források hiányos volta – vagy éppen, mint a  oz: Reinhart Koselleck többször világossá tette, hogy egy hermeneutikailag elkötelezett történelemtudomány sohasem indulhat ki egyszerűen forrásokból (vagy, médiaelmélettel szólva: „adatokból”), ezeket ugyanis először az értelmezés teszi meg forrásokká, úgyis mint bizonyítékokká vagy tanúságokká: „A történeti megismerés során mindig többről van szó, mint ami a forrásokban áll. Források rendelkezésre állhatnak, felbukkanhatnak, de legújabb történelemre vonatkozóan, a források túláradó bősége – akadályozza a történészt abban, hogy kizárólag forrásértelmezés útján bizonyosodjék meg a múlt vagy a jelen történelméről. Minden egyes forrás, pontosabban minden egyes nyom, melyet csak a mi kérdéseink avatnak forrássá, olyan történelemre utal, amely több vagy éppen kevesebb, de legalábbis valami más, mint maga ez a nyom. Egy történet sohasem azonos a róla tanúskodó forrással. Ha így lenne, minden tisztán áradó forrás már eleve maga volna a történelem, amelynek megismerésére törekszünk.” (Koselleck 2003, 234–235), vö. részletesebben (Koselleck 2010, 68–79). Ebből következik egyfelől, hogy a források is jövőbeliek, vagyis egy ígéretet közvetítenek – amiként Derrida is az ígérettel kapcsolta össze az archívumot (Derrida 2008, 67–68). Hermeneutika és dekonstrukció között itt bizonyos affinitások mutatkoznak; e belátás (nem csupán) tudománytörténeti és metodológiai implikációinak és következményeinek tárgyalására ehelyütt azonban nincs mód. Másfelől túlzás az archiválásnak valamiféle ontológiai elsődlegességet tulajdonítani (ahogy az Cornelia Vismann (2000) egyébként kiváló könyvében történik, jogelméleti szempontból bizonyára legitim módon), hiszen bizonyos utólagosság és hiányosság jellemzi, ami sohasem küszöbölhető ki teljesen (vö. Ernst 2009, 198–199).
A prosperáló archívum-irodalom vonatkozásában felmerülhet a kérdés, hogyan gondolható el az archívum eseményszerűsége és utólagossága (egyes szerzőknél mindig az egyik vagy a másik szempont kerül előtérbe). Ha jól látom, erre a kérdésre (is) mindenek előtt Derrida munkái nyújtanak következetes, ugyanakkor széles perspektívájú válaszokat: az előbbi összefüggésben egy ilyen válasz abban állna, hogy rámutassunk: az archívumot meghatározó erőszakban olyan excesszus nyilvánul meg, minek következtében archiváló és archivált esemény nem eshet egybe (vö. Derrida 2006, 83), azaz egy olyan erőszakról van szó, amely önmagát is destruálja, valamint az archívum előtt és után is kifejti hatását. 

«[5] A következőkhöz ld. (Rainer 2008, 17). A Rákosi-kor államvédelmi szervezetéhez ld. (Gyarmati 2000) és (Gyarmati 2002).

«[6] A hálózat új tagjainak (az ügynököknek) beszervezése után „ügynök és tartótisztje közösen építették fel a hálózati ember új világát, amelyet immár nem kollégák, barátok, ismerősök népesítettek be, hanem különféle osztályokba sorolt potenciális célszemélyek. A hálózati személy saját mikrovilága az állambiztonság fogalmi és nyelvi kategóriáiba rendeződött, új jelentéseket kapott” (Rainer 2008, 74). A törvény beíródásához az archívumba ld. (Ebeling 2009) és (Vismann 2009).  

«[7] „A szövegek születésének alapvető motívuma az volt, hogy az intézmény [az állambiztonsági szolgálat] tudni akarta, miként vélekednek a megfigyeltek életük legtágabb körű rendszeréről: a politikai rendszerről, amelyben éltek. A felügyelet alrendszere termelte ezeket a dokumentumokat, azért, hogy szükség esetén a korlátozás és büntetés alrendszereit vethesse be azok ellen, akik valamilyen formában szemben állnak a politikai rendszer elveivel és gyakorlatával.„ Itt „három fő szereplő„ létezett: „a szövegeket keletkeztető intézmény, a szövegeket író intézményi személyek, végül az a személy, akiről a jelentések szólnak, és akit a jelentések ily módon konstruálnak” (Rainer 2008, 14).  

«[8] Erre utal a JK is (122.), Nádas Péter Sascha Andersonról szóló esszéjével (Nádas 1995, 150– 185) kapcsolatban. Ezt a paktumot fémjelzik (vagy inkább diktálják) Kádár híres szavai: „Aki nincs ellenünk, az velünk van” (amely mondat természetesen egy cinikus olvasatot is megenged). A paktum alakzatának történeti esetlegesség felőli problematizálását (amely akarva-akaratlan egy felmentő fordulattal is él) kísérli meg végrehajtani (Kende 2006, 202–208). A magyarországi „hosszú” hatvanas évekhez ld. még (Rainer 2004, 11–30).

«[9] Ez ugyanakkor az arché jegyében áll, nomológiai értelemben (mint parancs) (Derrida 2008, 13–14).  

«[10] A „gyónás” és „gyónni” kifejezések gyakran felbukkannak a JK-ban, legtöbbször az apára vonatkoztatva, de a fiúra is, ld. 80., 191., 201.; egyhelyütt egy katolikus gyónás lejegyzése olvasható, ld. 233. Az alábbi hely ökonomikus módon, egy önidézet segítségével világítja meg ezt az összefüggést: „Az árulás mértékéről az áruló tudna beszámolni, de nem tud beszámolni. Épp Tarról, a novellái kapcsán írtam egyszer: Akik nem tudnak beszélni, azok helyett annak kell beszélni, aki tud.” (123.) Vö. még (Dobos 2003, 400).  

«[11] Menyhért „gyászmunkáról” is beszél (Menyhért 2003, 262).

«[12] Benjamin (1980b) emlékezetes tanulmányában éppen a modern rendőrség intézményét interpretálta, mint e „kísérteties összekeveredés” (Benjamin 1980b, 39) példáját (itt latencia és potencialitás tulajdonképpen azonos).

«[13] Így igencsak kérdéses azon történészek (mint pl. Rainer M. János) vélekedése, akik a hatvanas évek diktatúrájának felpuhulását – az állam és a társadalom közti „paktum” következményeképpen – pozitív fejleményként kísérlik meg beállítani (Rainer 2004). Ez a manőver ökonómiai mintázatokban látja a történelmet, mintha a hatvanas évek politikai olvadása 1956 áldozatait kompenzálná. Nem beszélve arról, hogy a rendszer a felkelést durva erőszakkal torolta meg, a felkelőket üldözte (ld. erről Kende 2006, 187–196.). A jelen perspektívájából vonhatnánk csak igazán kérdőre ezt a paktumot (avagy egyszerre kontingens, mégis aszimmetrikus egyensúlyt), hiszen a Magyarországon 1990 óta tartó politikai, morális, társadalmi és mentális – újra és újra kiéleződő – válság sok tekintetben e paktummal függ össze. (A történészek „objektivitáselvéhez„ képest Nádas esszéje tartja fenn következetesen – még ha későmodern (integritáselvű és purifikáló) indíttatásból is – az etikai kérdezőhorizontot, ésszerűség és erkölcsiség feszültségére, ökonómiai mintázatú kiegyenlítésük akár ideológiai jellegére mutatva rá, kiemelve pragmatika és ideológia összeférhetetlenségét: (Nádas 1995, 165, 172–173).

«[14] Vö. Foucault ide vonatkozó előadásainak nemrég német nyelven is megjelent sorozatával (Foucault 2010, 9–145). Foucault „Keletet” a „meghatározhatatlan mértékben kiterjedt guvernamentalitás” terének nevezi (Uo. 140.). Továbbá arra figyelmeztet (a „szocialista projektre” való tekintettel), hogy a terror utáni „felpuhulás” nem lazít a fegyelmezésen, hanem annak megerősödését (hatékonyabb megvalósulását) is jelentheti: „Azt mondják, alább hagyott a terror. Ez bizonyára így is van. Azonban a fegyelem csúcsa nem a terror, hanem annak kudarca. [...] A terror mindig visszafordítható; fatális módon azokra hull vissza, akik gyakorolják. A félelem cirkuláris. Ám attól a pillanattól fogva, amikor a miniszter, a rendőrkomisszár, az akadémiatag és a párt összes felelőse elmozdíthatatlanná válik, és nem tartanak a maguk részéről semmitől, akkor a kizárólagos fegyelem lép működésbe, anélkül, hogy a fordulat talán kissé kimérikus, mégis állandóan jelen lévő lehetősége adott volna. Az uralom válik fegyelemmé, árnyék és kockázat nélkül.” (Foucault 2010, 329.) Vö. Nádas megjegyzését (az 1968-as prágai felkelés közös leverése kapcsán): „ezért aztán morális szempontból ezeknek a szisztémáknak nem az első korszaka a legsötétebb, hanem a nagy nyugati demokráciák jóvoltából ez a második; amely a mi közös és felnőtt életünk.” (Nádas 1995, 170).

«[15] A beszélgetések előzetesen megállapított koreográfiájára példák: JK 203.

«[16] E „megnyerés” metodikájához ld. (Rainer 2008, 73–74).

«[17] Hasonló példák még találhatóak a regényben, amelyeket a JK nem említ (pl. HC 157.) Fontos még egy hosszabb rész a regényben az apa „magányáról” 1956 után, amely a titkos besúgói tevékenység fényében további, konkrétabb értelmet nyer, ahogy azt a JK elbeszélője is eleinte megdöbbenve állapítja meg, vö. JK 20–21. Továbbá a regény zárlata, amely szintén lelepleződik szemantikailag: „…apám már ott ül a Hermes Baby előtt, amely folyamatosan zakatol, akár egy géppisztoly, veri, csépeli, és jönnek és jönnek belőle a szavak, pötyögnek a fehér papírra, egyik a másik után, szavak, melyekhez neki semmi, de semmi köze sincs, nem is volt, nem is lesz. Ne kerteljünk, szép jelenet, az egyik legszebb regényzárlat, többértelmű, fájdalmas és fölemelő. Csak: A besúgó jelentését írja.” (JK 112.)

«[18] A kérdés, „akkor ez most mit jelent?” szintén idézet a Harmonia caelestis-ből (HC 20.), és a regényszöveg belső ambivalenciájára utal. Vö. Gottfried Benn meglátásával: „Valószínűsíthető, hogy minden jelentős műben vannak helyek, amelyek a szerző számára sem világosak”, (Benn 2006, 161).

«[19] „Azt [– mindent! mindent! –] továbbra is nagyon nem értem, hogy mért nem sugárzott apánk felénk valami félelmet. Egy kicsit legalább, jelzésként. Vagy elővigyázatosságot. Hogy jó lesz vigyázni. [Pupákok! Hát még a saját otthonunkba is besúgókat küldenek…! – Tréfa.] Hogy húzzuk meg magunkat. Mért a nyugalmat, a kikezdhetetlenséget láttuk? Meg egy kis titokzatosságot.” (JK 212) „Nem terjesztette. Ő maga volt ez a szolgalelkűség. De ha terjesztett valamit, az ennek az ellenkezője volt. Tessék megkérdezni azt, aki ismerte. Ezt nem a mentségére mondom. És nem is értem, hogyan lehetséges. Lehet, hogy apám egy nagy színész volt?” (JK 230.) Vö. a Robertóval folytatott párbeszédet a HC-ben, amely finoman utal az apafigura „bonyolultságára” (HC 637.).

«[20] Vö. ezzel a HC egy önreflexív megjegyzését: „Noha a valóságból teremtette, mégis regényként kéne ezt olvasni, és se többet, se kevesebbet nem követelni tőle, mint amennyit egy regény tud adni (mindent).” (HC 331.)

«[21] Ez az a dekonstruktív alakzat, amelyet Paul de Man Benjaminhoz kapcsolódva az eredeti és a fordítás viszonylatában mutat ki, vö. (de Man 2007, 240–268).

«[22] A HC-ben hasonló történik Arany János Toldi-jából vett idézettel: „Fejemet a meleg földre szorítottam. Úgy történt, ahogy írva van: égett a napmelegtől a kopár szík sarja. Szó szerint. Nem lehet nem elhinni azt, amit mondok. Képtelenség.” (HC 471.)  

«[23] „Egyébként megkérdezték, hogy mért írok, de nem tudtam rá válaszolni, csak kis nyegleségeket. Azt kellett volna mondanom, hogy egy állandó belső tűz űz, hogy a kozmosz titkait kifürkésszem, a kíváncsiság és nagyravágyás emésztő tüze. Ez igaz is, csak akkor válik hamissá (nevetségessé is, de az most nem számít), ha kimondom.” (JK 135.)  

«[24] Vismann egy hasonló stratégia kiváló elemzését nyújtja, ahol – horribile dictu – a „szubjektummá válás”-sal foglalkozik az 1800-as lejegyzőrendszer posztarchivális feltételek közötti reaktivációjában (Vismann 2000, 312–313); ez a látásmód mintha módosítaná a kittleri szemléletet, miszerint minden irodalmi tevékenység az adott történeti lejegyzőrendszer öntudatlan másolata lenne. Az önmegértés hermeneutikája, illetve ennek igénye mintha mégsem lenne kizárható, ameddig emberekről, és nem egyszerűen gépekről van szó.

«[25] Az uralhatatlan, automatikus testi nyelv és a verbális nyelv közötti feszültségről ld. (Menyhért 2003, 265).

«[26] „Egy szép, nagyvonalú, segítőkész férfi, intelligens, okos, finom humorú, széles látókörű, szakmájában az egyik legjobb, megbízható, szorgalmas, ki heroikus erőfeszítéssel tartotta el népes családját [k] <Blazírtan másolom a k-kat.>” (JK 165.)

«[27] Az irodalmi író perspektívája: „Megjegyzés: Az ügynök a jelentéseit igen felületesen készíti el. Ezért a találkozókat úgy kell megválogatni, hogy tudjunk vele foglalkozni és jelentéseit átiratni. Továbbá amit elmond, azt is leiratni vele, mivel feladatát végrehajtja, de nem írja le. Ez például tisztán megkülönbözteti tőlem, én mindent leírok. Éppen ez volna a feladatom.” (JK 60.) A tudósító perspektívája, a tanú szemszögéből: „Hirtelen, most, mintha egy jeges kéz markolna belém, a gyomromba, a szívembe, ráláttam valamire: apám az ún. „tisztességes”, a „jó”, nem ártó mondataival nem nem ártani akart, nem segíteni akart az általa bajba juttattakon, hanem csupán – őszinte. [Szóval ezt is tőle örököltem…] Őszinte az összekötőtiszthez. Vagy még az se, egyszerűen mindent leír. Azt írja, X. vétlen, mert úgy gondolta, X. vétlen. Ennyi. Ha azt gondolta volna, hazaáruló, azt írta volna, hazaáruló. Tiszta Flaubert. Inkább Stendhal.” (JK 147–148.)

«[28] „[Egy francia lift – utazgatok a Harmonia után –, minden oldala tükör, mindenhonnét én nézek vissza, nem is tudok ellenállni, közellépek, bámulok bele az arcomba, amikor hirtelen meglátom benne az apámét. Látom, ott az apám, megjelent, mintha föltámadt volna, nem is mozdulok, nehogy elhessentsem. Nézem a szememben a szemét, papikám, sóhajtok föl (valahonnét a gyerekkorból), látom azt a hunyorgó, vidám, kétkedős tekintetét, amikor még zeuszosan jókedvű, de ha majd még iszik rá, akkor már nem soká… Ezt a bizonytalanságot látom az arcomban, ezt a megbízhatatlanságot, melyet most olyan közel érzek magamhoz, mint őt, mindenestül, most, ebben az eléggé csillogó francia liftben. – Messzi vannak a dossziék, régen láttam már őket, ez meglátszik rajtam.]” (JK 270.)

«[29] Vö. Heidegger megállapításával: „Az egymássallét az akárkiben egyáltalában nem lezárt, közömbös egymásmellettiség, hanem feszült, kétértelmű egymásraügyelés, titkos kölcsönös kihallgatás. Az egymásért álarca mögött ott munkál az egymás ellen”, (Heidegger 2001, 206). A levéltári állományok nyilvánossá tételéhez és az ezzel kapcsolatos jogi-politikai és kollektív mentális anomáliákhoz Magyarországon ld. (Kenedi 2000, Gyarmati 2007). (Rövid utalással a JK-ra). Az aktákba való betekintés jogi körülményeiről („Stasi-Unterlagen-Gesetz”) Németországban és bizonyos diszkurzív-irodalmi kísérő jelenségekről és témakörökről ld. (Vismann 2000, 300– 318, Nádas 1995).

«[30] „Így Kafka szégyene nem személyesebb, mint az az élet és gondolkodás, amely irányítja ezt a szégyent s amelyről ő maga azt mondta: ’nem saját személyes élete miatt él, nem saját személyes gondolkodása miatt gondolkozik. Úgy érzi, mintha egy család kényszerében élne s gondolkozna... Ezen ismeretlen család miatt... nem bocsáthatják el.’” (Benjamin 1977, 428) (Ford. jelentősen módosítva, a magyar fordítás elementáris grammatikai viszonylatokat kever össze – L.Cs.).

«[31] Nádas is hasonló megjegyzéseket tesz, másfajta fogalmisággal (Nádas 1995, 173–174).

«[32] Esterházy egyik megállapítása az akkori miniszterelnök, Gyurcsány Ferenc 2006-os, botrányos őszödi beszédével kapcsolatban, amelyben „beismerte” pártjának és kormányának szégyentelen hazudozásra épülő politikáját (ugyan nem a nyilvánosság előtt, hanem párttagok zárt körében): „Möbius-szalagos helyzet állt elő, hogy a király mondta, hogy a király meztelen. Ezért nem tudunk olyan jól nevetni, mint a mesében.” (Esterházy 2006). Ez a JK fényében egy meglehetősen problematikus „állásfoglalás”: ott ugyanis felrója az apának, hogy „nem láttam jelét aktív ellenségeskedésnek” (JK 215. ld. még 233–235., ahol szintén nem egészen problémamentes kijelentések találhatóak, többek között a magyar katolikus egyházról), vagyis azt, ami a Gyurcsány-beszéd kapcsán potenciálisan őrá is vonatkozhat (hiszen az állásfoglalásra nem kényszerítették). Milyen viszonyban áll akkor a felmentés, vagy akár a hazug ember exemplaritása az interjúban a JK-ban leírt sokkhatással?  

«[33] Vö. a Harmonia caelestis azon jelenetével, amely a nyelvet mint erőszakot, a szavak kompromittáló jellegét tárgyalja, az anya egy privát, az apára vonatkozó archívumával kapcsolatban: „Ezekben a följegyzéseiben sem merte anyánk kiírni a szavakat, láthatóan félt a szavaktól, a szavak általi rögzítéstől, és félt az üres soroktól is, a tátongó semmitől, mint öncsalástól. Pl. hul: ez azt jelentette, hogy hulla, hulla részeg; rúz: hogy rúzsos volt az inge vagy ő maga.)” (HC 569–570.)

«[34] Erről az összefüggésről Benjaminnál (és ehhez kapcsolódóan általában az erőszak excesszusának szerepéről, amely e tanulmány számára is fontos kiindulópont) vö. (Kulcsár-Szabó 2010).

«[35] Vö. egy megfontolásra érdemes megfigyeléssel a Kádár-kori és a rendszerváltás utáni hazugsággal kapcsolatban, amely az apa meggyőződésének, véleményének megváltozásáról szóló részt követ: „Az emberek, ha nem akarják, képesek nem tudomásul venni a valóságot. Azt kell mondjam, a Kádár-korszak cinizmusa nem követelt meg ennyi riszálást. Itt most őszintén kell magunkat becsapni – amennyiben ez a cél.” (JK 199)

«[36] A JK záró tézisét, „Apám élete közvetlen (és viszolyogtató) bizonyítéka az ember szabad voltának.” (JK 281), a fenti megfontolások tükrében fordítva is érthetnénk: „bizonyítéka az ember korlátozott voltának”. Kérdéses azonban, hogy értsük-e az apa történetét mindenképpen bizonyítékként, hiszen ezzel csak az egyes eset – általános törvény, referencia – allegória sémája ismétlődik.

«[37] Az „őszinteség” problematizálásához a JK-ban vö. (Bányai 2003, 257–258, Menyhért 2003, 264).

«[38] „A titoknak azonban, meghatározásánál fogva, nem lehet archívuma. A titok maga az archívum hamuja, az a hely, ahol még a „maga a hamu” vagy „magában a hamuban” kifejezések is értelmüket veszítik. Semmi értelme olyasvalami titkát feszegetni, amit bárki ismerhet. Amit, a fortiori, egy irodalami személy, az archeológus Hanold is tudhatott.
Erre szolgál bizonyságul az irodalom. Íme, egy páratlan tanúságtétel, maga az irodalom, a Szentírás megmenekült – vagy emancipálódott – örököse.” (Derrida 2008, 91).

«[39] Vö. a halálvágy és az ismétlési kényszer applikációját az archívumra: „Ebből következik, hogy még abban, ami lehetővé teszi és meghatározza az archivációt, sem találunk soha mást, mint olyasmit, ami kilátásba helyezi a pusztulást, tehát igazság szerint pusztulással fenyeget, hiszen a priori elülteti a felejtést és az archívumgyalázót az emlék szívében. Még abba is beleplántálja, amit ’emlékezetből’ tudunk. Az archívum örökké, a priori önmaga ellen dolgozik.” Továbbá: „Az Egy erőszakká lesz. Erőszakot tesz önmagán, megerőszakolja magát, ám egyúttal gyökeret is ereszt az erőszakban. [...] Lévén önamaga ismétlése, az Egy nem tehet mást, mint hogy újjáteremti és felidézi ezt a teremtő erőszakot. [...] Ahhoz, hogy az ismétlést ily módon bevéshessük az el-jövendő szívébe, egyúttal a halálvágyat, a felejtés kényszerét, a felettes elnyomást, az an-archívumot, röviden tehát annak a lehetőségét is bele kell foglalnunk, hogy leszámoljunk mindazzal – bárhogyan nevezzük is –, ami a hagyomány lévén továbbörökíti a törvényt: az archívum arkhónjával”. (Uo., 21., 75–76.)

Irodalomjegyzék

Esterházy Péter (2000). Harmonia caelestis. Budapest: Magvető.

Esterházy Péter (2002). Javított kiadás. Budapest: Magvető.

Bányai János (2003). Derű vigasz nélkül. Esterházy Péter: Javított kiadás. Holmi 2003/2, pp. 255–259.

Benjamin, Walter (1977). Franz Kafka. In Gesammelte Schriften II.2. Frankfurt a. M.: Suhrkamp.

Benjamin, Walter (1980a). Franz Kafka: Halálának tizedik évfordulójára. (ford. Tandori Dezső) In Uő. Angelus Novus (pp. 781–817). Budapest: Magyar Helikon.

Benjamin, Walter (1980b). Az erőszak kritikájáról. (ford. Bence György) In Uő. Angelus Novus: Értekezések, kísérletek, bírálatok (pp. 25–56). Budapest: Magyar Helikon.

Benn, Gottfried (2006). Roman des Phänotyp. In Uő. Prosa und Autobiographie in der Fassung der Erstdrucke. Frankfurt a.M.: Fischer.

de Man, Paul (2007). Walter Benjamin A műfordító feladata c. Írásáról. (ford. Király Edit) In Józan Ildikó et al. (szerk.). Kettős megvilágítás: Fordításelméleti írások Szent Jeromostól a 20. század végéig (pp. 240–268). Budapest: Balassi.

Derrida, Jacques (2003). Bleibe. Maurice Blanchot. Wien: Passagen.

Derrida, Jacques (2006). Das Schreibmaschinenband: Limited Ink II. In Uő. Maschinen Papier (pp. 35–138). Wien: Passagen.

Derrida, Jacques (2008). Az archívum kínzó vágya. (ford. Bereczki Péter) In Uő. & Wolfgang Ernst (szerk.) Az archívum kínzó vágya / Archívumok morajlása (pp. 7–104). Budapest: Kijárat.

Dobos István (2003). Az értelmezés lezárhatatlansága: Mediális játékterek az önéletírásban. In Bednanics Gábor et al. (szerk.). Identitás és kulturális idegenség (pp. 389–402). Budapest: Osiris.

Ebeling, Knut (2009). Das Gesetz des Archivs. In Uő. & Günzel, Stephan (szerk.) Archivologie: Theorien des Archivs in Philosophie, Medien und Künsten (pp. 61–89). Berlin: Kadmos.

Ernst, Wolfgang (2008). Az archívumok morajlása. (ford. Lénárt Tamás) In Jacques Derrida & Wolfgang Ernst (szerk.). A archívum kínzó vágya/Archívumok morajlása (pp. 105–184). Budapest: Kijárat.

Ernst, Wolfgang (2009). Das Archiv als Gedächtnisort. In Knut Ebeling & Stephan Günzel (szerk.). Archivologie: Theorien des Archivs in Philosophie, Medien und Künsten (pp. 177–200). Berlin: Kadmos.

Esterházy Péter (2006). A politikai elit is mi vagyunk. Népszabadság 2006. szept. 23., 7.)

Foucault, Michel (1990). Felügyelet és büntetés: A börtön története. (ford. Fázsy Anikó) Budapest: Gondolat.

Foucault, Michel (2010). Kritik des Regierens: Schriften zur Politik. Berlin: Suhrkamp.

Freud, Sigmund (1997). Gyász és melankólia. (ford. Berényi Gábor) In Uő. Ösztönök és ösztönsorsok: Metapszichológiai írások (pp. 129–145). Budapest: Filum.

Gyarmati György (szerk.) (2000). Államvédelem a Rákosi-korszakban: Tanulmányok és dokumentumok a politikai rendőrség második világháború utáni tevékenységéről. Budapest: Történeti Hivatal.

Gyarmati György (szerk.) (2002). A politika rendőrsége Magyarországon a Rákosi-korszakban – Die Polizei der Politik in der Rákosi-Ära in Ungarn. Pécs – Fünfkirchen: PTE – TDP.

Gyarmati György (2007). A közelmúlt feltárása és az ügynökkérdés. Mozgó Világ 2007/9, pp. 77–85.

Heidegger, Martin (2001). Lét és idő. (ford. Vajda Mihály és mások) Budapest: Osiris.

Kende Péter (2006). Eltékozolt forradalom? Budapest: Új Mandátum.

Kenedi János (2000). K. belügyi iratfelmérő jelentése a Kastélyból. Budapest: Magvető.

Koselleck, Reinhart (2003). ford. Hidas Zoltán Elmúlt jövő: A történeti idők szemantikája. Budapest: Atlantisz.

Koselleck, Reinhart (2010). Vom Sinn und Unsinn der Geschichte. Berlin: Suhrkamp.

Kulcsár-Szabó Zoltán (2010). A tiszta eszközök politikája: Walter Benjamin. Alföld 2010/11, pp. 75–103.

Menyhért Anna (2003). Trafik. Esterházy Péter: Javított kiadás. Holmi 2003/2, pp. 260–266.

Nádas Péter (1995). Szegény, szegény Sascha Andersonunk. In Uő. Esszék. Pécs: Jelenkor.

Rainer M. János (2004). A ‘hatvanas évek’ Magyarországon: (Politika)történeti közelítések. In Uő. (szerk.). ‘Hatvanas évek’ Magyarországon (pp. 11–30). Budapest: 1956-os Intézet.

Rainer M. János (2008). Jelentések hálójában: Antall József és az állambiztonság emberei. Budapest: 1956-os Intézet.

Vismann, Cornelia (2000). Akten. Medientechnik und Recht. Frankfurt a.M.: Fischer.

Vismann, Cornelia (2009). Arché, Archiv, Gesetzherrschaft. In Knut Ebeling & Stephan Günzel (szerk.) Archivologie: Theorien des Archivs in Philosophie, Medien und Künsten (pp. 89–103). Berlin: Kadmos.

A kiadói jelvények, mint a jogfolytonosság jelzésének eszközei

SIMON MELINDA

„Miért mosolyog Ön, amikor ismerőssel találkozik? Ne higyje, hogy csak üres udvariaskodásból, társadalmi szokásból üdvözlik olyan örömmel egymást az ismerősök, amikor találkoznak. A modern lélektan kiderítette, hogy valami ismert dologgal való találkozás, régebben látott dolgokra való ráismerés bizonyos fokú örömérzettel jár. A reklámtudomány, amely tulajdonképpen nem egyéb, mint az üzleti élet terén alkalmazott modern lélektan, szintén rájött erre az igazságra és ezért igyekszik kihasználni azt a mély és maradandó hatást, amelyet a reklámakciók többszöri megismétlése, vagy a változó reklámnyomtatványokon alkalmazott állandó, ismétlődő, a közönség által könnyen felismerhető elemek alkalmazása nyújt. A leghatásosabb ilyen reklámelem, amelynek sokévszázados története van, s amelyet nyomatékosan ajánlok az Ön szíves figyelmébe, a szignet!” (Kner 1931-1935)

Ezekkel az agitáló szavakkal próbálta visszaemelni a magyar nyomdásztársadalom köztudatába a kiadói jelvényt, illetve a nyomdászjegyet Kner Imre. A 20. század eleji szaksajtó (pl. Grafikai Szemle 1911/7, 160–161; Magyar Grafika 1920/1, 10) ugyanis rendszeresen cikkezett az üzleti grafika eme termékének méltánytalan háttérbe szorulásáról és megpróbálta újra divatba hozni. A kampányt sikeresnek tekinthetjük, hiszen a könyvkiadók és nyomdák által használt jelvények száma a 19. századhoz képest hatványozottan gyarapodott. Sok cég ekkor készíttetett első alkalommal képi ábrázolást magának, de a századfordulón több nagy hagyományú vállalkozás is sutba dobta több évtizeden át használt jelvényét és újra váltott.[1]

Igen ám, de amit nyertek a réven, azt elveszítették a vámon: az újdonság varázsával együtt eltűnt a Kner által emlegetett ráismerés öröme. A megoldást jelentő arany középútra egy másik reklámszakember, Nádai Pál mutatott rá: „A cég doboza, névjegykártyája, bélyege, borítópapirosa annak a cégnek nemesi levele. Századokra szóló írás, egy komoly és szolid üzlet alkotmányos irata. Az tehát nem lehet divatos hóbortoknak, művészi vagy grafikai ízlésáramlatoknak kifejezője. (…) Ezt az üzletdinasztikus feladatot egész komolyságával át kell éreznie a grafikusnak. (...) Mert itt mégis csak egy mai cég modern termékével van dolgunk, a mai kereskedelem eszméjéhez, technikájához, mai raffináltságú fogyasztóhoz kell hozzáigazodni. (...) Friss és maradandó, mai és történelmi, ezt a paradox gondolatot szolgálja a grafikának egész ízlésmenete.” (Nádai 1921, 92)

A paradoxon feloldását a közönség által régóta megszokott és ismert jelvény elemeit ugyan megtartó, de vonalvezetésében új (és többnyire jóval egyszerűbb) szignet jelentette. Az európai és amerikai reklámgrafikusok egész sora vállalt ilyen – viszonylag jól fizető – megbízásokat az erre adó kiadóktól. A takarékosabb nyomdafőnökök ugyanakkor inkább egy-egy ügyes kezű szedőre bízták a feladatot és az eredmény sokszor így is nagyon jóra sikeredett. A folyamat szélsőségeként néhány kiadó valóságos kultuszt hozott létre ugyanannak az elemnek a variálgatásából. Az 1901-ben Lipcsében alapított Insel kiadó például évtizedeken keresztül a kor legkitűnőbb német művészeit kérte fel a nevezetes hajót ábrázoló újabb és újabb típusok megtervezésére.[2]

A vizuális folytonosság különösen fontos szerepet kapott, ha a kiadó – öröklés vagy vásárlás folytán – gazdát cserélt. Az új tulajdonosnak (jó esetben) ilyenkor esze ágában sem volt elvetni a cégjegyet, hiszen tudta, hogy a megszerzett ingatlanok, ingóságok és a kiadványok jogai mellett legalább olyan értékes vagyonelem a vásárlóközönség bizalma. A tovább használt védjegy kommunikatív hatására alapozva egyrészt azt üzente a fogyasztónak, hogy bár a vezető más, de a termékek minősége változatlan – másrészt azt is tudatosíthatta bennük, hogy bár a cég neve megváltozott, de a jogi folytonosság töretlen. A vásárlók vizuális tudatába beivódott jelkép pedig kifejtette azonosító, asszociáló, emocionáló és aktivizáló hatását.

Erre a félig ösztönös, félig tudatos döntéshozatali mechanizmusra a könyvkiadás bármely korszakából és helyszínéről találhatunk példákat. Kezdjük egy nürnbergi nyomdász- és könyvkereskedő dinasztiával, amelyet Michael Endter (1525 körül–1585) könyvkötő alapított meg a 16. században és a 18. század derekán halt ki. A második generációt képviselő id. Georg Endter (1562–1630) már könyvkötő, könyvkereskedő és kiadó is volt. 1602-ben házasság útján egy nyomdára is szert tett, amelyet 1620-ban második fiának, id. Wolfgang Endternek (1593–1659) adott nászajándékul. Elsőszülött fia, ifj. Georg Endter (1585–1629) egy másik Endter-ág őse, amellyel azonban nem foglalkozunk (a két ág a 18. században több házasság útján ismét egyesült).

Id. Wolffgang Endter
(Nürnberg, 1645)

Johann Andreas Endter fiai
(Nürnberg, 1692)

Az itt bemutatott első jelvényt használó id. Wolfgang Endter ága volt a jelentősebb. A vállalatot nagyra fejlesztette és 1630-ban papírmalmot is szerzett a Nürnbergtől délre fekvő Wendelsteinben. Főként protestáns erkölcsnemesítő irodalmat adott ki, de nála jelent meg például a kor egyik legelterjedtebb protestáns – úgynevezett weimari vagy választófejedelmi – Biblia-kiadása is. Fiai közül ifj. Wolfgang (1622–1655) és Johann Andreas (1625–1670) örökölték a könyvkereskedést, Christoph (1632–1672) a nyomdát, Paul (1639–1662) pedig a papírmalmot.

Ifj. Wolfgang Endter fia, Wolfgang Moritz (1653–1723), illetve Johann Andreas fiai, ifj. Johann Andreas (1653–1690), Georg Andreas (1654–1717) és Wolfgang Andreas (1659–1682) együtt folytatták a vállalkozást egészen az előbbi kiválásáig. Ekkortól kezdve vezették a kiadót és a kereskedést „Johann Andreas Endter fiai” cégjelzéssel (Corsten 1989, 464-465) és az immár komoly múlttal rendelkező cég vezetőiként az eredeti jelvény lehető leghűbb utánzatát készíttették el. Mindkét fametszet talapzatra helyezett koponyát ábrázol, fölötte a latin mottó: Persevera usque ad finem et coronaberis (tarts ki a végsőkig és megkoronázatol).[3] A piedesztál előterében egy kis tavacska látható, amelynek vizén kacsák úszkálnak (a kacsa németül Ente, tehát beszélő jelvényről van szó). Alattuk az Assuesce et persiste (szokd meg és tarts ki) felirat olvasható. Két oldalon allegorikus női alakok: kezében fáklyával és nyitott könyvvel a Hit, illetve a mérleget és kardot tartó Igazság. Az egyedüli részlet, amely megváltozott: a talapzaton szereplő házjel, illetve a W[olffgang] E[ndter], illetve az A[ndreae] E[ndters] S[öhne] betűk. A család későbbi tagjai igen változatos, a fentiektől eltérő ábrázolásokat és mottókat használtak, ám jelvényeik legállandóbb elemeként kitartottak a vízen úszkáló kacsák mellett.

Szintúgy beszélő jelvényt használt a Voss kiadóház. Voss az Észak-Németországban, vagyis Lipcsében és Hamburgban is beszélt alnémet nyelvjárásokban rókát (Fuchs) jelent – és ezt az állatot láthatjuk a cégjegyeken ábrázolt kovácsoltvas cégéreken is.

Voss-féle könyvkereskedés
Ernst Maass (Hamburg, 1906)

Voss-féle könyvkereskedés
Arthur Meiner (Lipcse, 1935)

Georg Voss (1765–1818) 1791-ben alapította meg könyvkereskedését és kiadóját Lipcsében. A céget később fia, Leopold Voss (1793–1868) vette át és saját neve alatt folytatta. Utódja hasonnevű fia volt, aki 1872-ben a kereskedést Gustav Haesselnek, a kiadót pedig 1882-ben Ernst Maassnak (1851–1911) adta el. Ez utóbbi áttette a kiadó székhelyét Hamburgba, majd 1911-ben megvette tőle Arthur Meiner (1865–1952), aki visszahelyezte a székhelyet Lipcsébe és a már korábban megvásárolt J. A. Barth kiadóval közösen vezette tovább. A kiadványok tematikája főként a kémia, az orvostudomány, a filozófia és a pszichológia területét ölelte fel (Würffel 2010, 1729).

A barokk oromzatból kinyúló cégérről lógó könyvön ugyan változatlanok maradtak a L[eopold] V[oss] betűk, ám a figyelmes szemlélő az oromablak két oldalán már az aktuális tulajdonos E[rnst] M[aass], illetve A[rthur] M[einer] monogramját veheti észre. Az ábrázolás folytonosságára való törekvés ebben az esetben azért is figyelemre méltó, mert időközben még a kiadó székhelye is megváltozott – a potenciális vásárlónak azonban azonnal tudnia kellett, hogy melyik vállalat jogutódjának termékét vette kézbe.

Ugyanerre a ráismerő élményre számított a rendkívül óvatos Christian Hermann Tauchnitz is. Az általa felvásárolt T. O. Weigel kiadót 1797-ben alapította Lipcsében Johann August Gottlob Weigel (1773–1846). Először antikváriumként működtette, majd kiadót is csatolt hozzá, amely főként klasszikusokat bocsátott közre. 1838-tól legkisebb fia, Theodor Oswald Weigel (1812–1881) vitte tovább a céget – immár saját neve alatt – haláláig. Más kiadók felvásárlásával, egy aukciós ház és egy bizományi könyvkereskedés bekebelezésével megnövelte és világhírűvé tette a vállalkozást. Kiadványainak színes palettáján számos gazdagon illusztrált építészeti díszalbum is szerepelt.

Theodor Oswald Weigel
(Lipcse, 1882)

T. O. Weigel Nachfolger,
Christian Hermann Tauchnitz
(Lipcse, 1888–1893

Christian Hermann Tauchnitz
(Lipcse, 1900)

1882-től kezdve az örökösök nevében fia, Felix Weigel (1848–1905) vezette a terjedelmes vállalatot egészen annak 1888-as felszámolásáig. Ekkor az antikvárium és az aukciós ház Oswald Weigel tulajdonába került, a kiadó legnagyobb részét pedig Christian Hermann Tauchnitz vásárolta meg. Az új tulajdonos ekkor még szinte semmit sem változtatott a cég imázsán: az általa kiadott könyvek címlapjain sokáig Weigel utódjaként határozta meg magát és az újrametszett kiadói jegyen továbbra is a jól ismert T[heodor] O[swald] W[eigel] betűket szerepeltette. Csupán 1895-től kezdve cseréltette ki saját monogramjára, ám az ábrázoláson ekkor sem módosított. 1914-ben átadta a vállalkozást fiának, Stephan Tauchnitznak, majd egy ideig Wanda Clothilde Tauchnitz (1866–1926) vette át a vezetést, míg végül a cég 1929-ben beolvadt a jóval nagyobb hírű és tőkeerejű Bernhard Tauchnitz részvénytársaságba (Würffel 2000, 864–865).

Eduard Hallberger
(Stuttgart–Lipcse, 1881)

Deutsche Verlags-Anstalt
(Stuttgart–Lipcse, 1886–1890)

Következő példánk esetében nem csupán az előző tulajdonos nevének kezdőbetűit, hanem családi címerét is úgy kellett átalakítani, hogy a felületes szemlélőnek ne tűnjön fel a változás. A tárgyalt könyvkereskedést és kiadót Ludwig Wilhelm Friedrich Hallberger (1796–1879) alapította 1831-ben Stuttgartban. Fia, Eduard Hallberger (1822–1880) saját vállalkozást kezdett 1848-ban, amelybe 1873-ban beolvasztotta apja cégét is. 1881-től – nyomdával és könyvkötészettel kiegészülve – a vállalat részvénytársasággá alakult és Deutsche Verlags-Anstalt néven működött tovább. Történelmi és politikai, zenei és művészeti témájú könyvek mellett életrajzokat, szépirodalmat, levelezéseket és emlékiratokat is közreadtak, de 1892-től kezdődően főként újságok és folyóiratok kiadására szakosodtak. Egészen 1980-ig a vállalat részben még a család tulajdonában volt, majd 1997-ben a kiadót teljesen átvette a Frankfurter Allgemeine Zeitung, amely 2005-ben eladta a Random House (Bertelsmann) kiadói csoportnak (Würffel 2010, 328).

Az első kiadói jegyen a griff még egy szalagra fűzött tárcsapajzsot tartott, amelyen a Hallberger család által már a 16. századtól kezdődően használt nemesi címer szerepelt.[4] A részvénytársaság által használatba vett ábrázoláson már a cég nevének DVA rövidítése került a pajzsra, míg a griff kezébe festékező labdákat rajzolt a grafikus. Az alapító nevének helyére is az új vállalat elnevezése került – egyedül a fölül olvasható jelmondat maradt változatlan: Vi et arte (Erővel és ügyességgel).

Max Hesse
(Lipcse, 1880–1907)

Hesse & Becker
(Lipcse, 1914)

Heraldikus jelvényt használt Max Hesse (1858–1907) lipcsei könyvkiadó is. Az általa 1880-ban alapított cég kiadványai között egyaránt fellelhetőek voltak a zeneművek és a zenei kézikönyvek, a sport, a pedagógia, a szabadkőművesség, a szépirodalom vagy akár az orvostudomány. Hesse halála után 1910-ben a cég kettéoszlott: kiadványai – a zeneműkiadói részleg kivételével – az 1945-ig fennálló Hesse & Becker kiadóhoz kerültek (Würffel 2010, 720–721). Ennek tulajdonosa az elhunyt barátja, Alwin Gustav Becker volt, aki láthatóan szintén fontosnak tartotta az elődre való vizuális utalást. A volutás, díszes címerpajzson a tudás fáklyáit tartó puttók között először a M[ax] H[esse], majd a H[esse] B[ecker] V[erlag] betűket olvashatjuk, de semmi más nem változott az újrametszett jelvényen.

Franz Siemenroth
(Berlin, 1885)

Siemenroth & Worms
(Berlin, 1890)

Siemenroth & Troschel
(Berlin, 1899)

A jól ismert szimbólumhoz való ragaszkodás ennél is meggyőzőbb példáját láthatjuk egy berlini könyvkereskedés és kiadó esetében. A vállalatot 1882-ben alapította Franz Siemenroth (1852–1920), de már 1888-ban összeolvasztotta Heinrich Worms szintúgy berlini kiadójával Siemenroth & Worms néven. Worms 1895-ös kilépése után Franz Ernst Innocenz Troschel (1858–1900 után) lépett be cégtársként, ettől kezdve a kiadó Siemenroth & Troschel néven működött. 1900-ban aztán ő is kilépett és a cég ismét az alapító nevét kapta, míg 1920-ban özvegye el nem adta a vállalkozást. Kiadványaik mindvégig főként jogi és államtudományi munkák, törvénykönyvek voltak (Würffel 2010, 1465). Akárhányszor váltott azonban tulajdonost és cégformát a könyvkiadó, a mindannyiszor újrametszett jelvénynél gondosan figyeltek arra, hogy a FS, SW, illetve ST monogramokon kívül semmi ne változzon meg.

Roux e Viarengo
(Torino, 1890)

Società Tipografico-Editrice Nazionale
(Torino, 1906–1912)

Az eddigiekben vázolt jelenség azonban nem korlátozódott a német könyvpiac szereplőire, hanem Európa más részein is megfigyelhetjük. Giuseppe Favale 1815-ben alapított torinói nyomdája és kiadója rövid idő alatt elég sok átalakuláson ment keresztül, hiszen üzleti partnereitől függően később Roux e Favale, majd Roux e C., illetve Roux Frassati e C. néven működött – míg végül Roux e Viarengo lett (Formíggini 1928, 33). Főként illusztrált albumokat, művészeti könyveket, Róma történetére vonatkozó forrásműveket és a Risorgimento korának pedagógiai és történeti munkáit adták ki. A cég 1906-ban egyesült Marcello Capra 1896-ban alapított szintén torinói kiadójával, amely főként vallásos zenei kiadványokra szakosodott. Az új vállalat a hangzatos Società Tipografico-Editrice Nazionale nevet kapta, és az igazgatói székben Luigi Roux (1848–1913) szenátor, Marcello Capra muzikológus és a szintén jogi végzettségű Viarengo váltották egymást (Decleva 1997, 250–251).

A folytonosság jegyében nem csupán az összevont cégek kiadványainak tematikáját őrizték meg, hanem (a kezdőbetűk kivételével) a Roux e Viarengo jelvényét is. Az olajágakból font koszorú által keretezett ábrázoláson egy virágot szedő hölgyet láthatunk, háttérben Torino belvárosának sziluettjével. A jelmondat Dantétól származik:

„una donna soletta che si gia
e cantando e scegliendo fior da fiore
ond’ era pinta tutta la sua via.”

megláttam ... „egy magányos nőt ott tul énekelve
járni, és egyre szedni a virágot,
mellyel himzésként volt az útja tellve.”[5]

Ernest Thorin
(Párizs, 1867–1897)

Albert Fontemoing (Ancienne Librairie Thorin et Fils)
(Párizs, 1896–1910)

Két francia esetre is kitérünk röviden. Ernest-Théodore Thorin (1834–1910) neves párizsi kiadóját, amely főként jogi könyvekre szakosodott, 1895-ben vette át Albert-Jules Fontemoing (1867–1910). Megőrizte elődje hagyományos kiadványpalettáját, de kibővítette a kínálatot francia szépirodalommal, klasszikus ókori szerzők műveivel, régészettel, levéltári forrásokkal, művészettörténettel és irodalomtörténettel is. Thorinhoz hasonlóan sok jelentős intézmény (pl. Collège de France, École Normale Supérieure, Écoles Françaises d’Athènes et de Rome, Société des Études Historiques) hivatalos könyvkereskedője volt, ám ennek ellenére a francia szakirodalom nem tárgyalja őket (Martin–Chartier 1983–1986, illetve Fouché et al. 2002–2011). Esetükben ugyanaz az óvatosság figyelhető meg, mint a korábban említett Christian Hermann Tauchnitznál: 1895-ben ugyan már Fontemoing vezette a kiadót, de még két évig a régi jelvényt használta. 1896-ban már elkészíttette Thorinéra rendkívüli módon hasonlító kiadói jegyét, de újabb két évig a kettőt párhuzamosan alkalmazta a címlapokon. Csupán az ezután következő években tért át kizárólag az AF monogramos címerpajzsokra.

Friedrich Vieweg (Párizs, 1869–1887)
Émile Bouillon és Eduard Vieweg (1887–1889)
Émile Bouillon (Párizs, 1890–1905)

Honoré, majd Édouard Champion
(Párizs, 1906–1934)

Szintén Párizsban alapított saját kereskedést 1837-ben a nevezetes braunschweigi könyvkereskedő és kiadó dinasztia egyik sarja, Friedrich Vieweg (1808–1888) (Allgemeine Deutsche Biographie 1895, 690). Kiadványai főként a történelem, a nyelvészet, az irodalomtörténet, a művészettörténet és a vallástörténet köréből kerültek ki. Halála után fia, Eduard Vieweg és veje, Émile Bouillon vette át a céget, később egyedül az utóbbi. Bouillon elhunytakor az özvegye vezette a kiadót egy rövid ideig, míg végül az 1874 óta nagy megbecsültségre szert tett antikvárius, Honoré Champion (1846–1913) vette meg 1905-ben (Roques 1927, 418).

Az ágaskodó ló és a Nunquam retrorsum (Sose hátrálj) jelmondat a braunschweigi címerből származik, amelyet Friedrich Vieweg családi gyökerei miatt alkalmazott jelvényén. Fia és veje esetében még talán felhozhatnánk érvül az érzelmi kötődést, ám Honoré, majd kisebbik fia, Édouard Champion (1882–1938) már egészen biztosan a „cégdinasztikus” érdekeket tartotta szem előtt. Tősgyökeres franciaként ugyanazokat a – német(!) – heraldikus elemeket használták hosszú évtizedeken keresztül kiadói jegyükön és csupán a monogramot írták át – gondosan, ugyanazzal a betűtípussal. A komoly hagyományokkal bíró cég tevékenysége 1940-től szünetelt (csupán egy katalógust bocsátott ki 1954-ben). 1965-ben Michel Slatkine és Jeanne Laffitte megvásárolta a másik örökös, Pierre Champion könyvtárát és 1973-ban újra életre keltették a kiadót (Fouché et al. 2002, 502). A régi és ritka szövegek reprint kiadására szakosodott Slatkine kiadói csoport tagjaként mindmáig megtartották és alkalmazzák a jelvényt.

Lampel Róbert
(Budapest, 1873–1881)

Wodianer Fülöp
(Budapest, 1886–1887)

Lássunk néhány magyar példát is. A Sziléziában született Lampel Róbert (1821–1874) Boroszlóban, Wiesbadenban és Prágában tanulta ki a könyvkereskedői szakmát. 1847-től már Pesten volt segéd Kilián Györgynél, majd 1850-ben betársult az id. Leyrer József (?–1842) által 1795-ben megalapított könyvkereskedésbe, amelyet ekkor már fia, ifj. Leyrer-Lantossy József (1810–1885) vezetett. Lampel 1853-ban teljesen átvette a boltot, majd kiadói tevékenységet is kezdett: főként tankönyvekkel és ifjúsági irodalommal foglalkozott. Halála után özvegye régi üzletfelüknek, a hódmezővásárhelyi zsidó családban született Wodianer Fülöpnek (1822–1899) adta el a céget.

Wodianer a pesti Beimel Józsefnél tanulta a nyomdászmesterséget, majd Bécsben és Pozsonyban mélyítette el ismereteit. 1848-ban az Egyetemi Nyomdában dolgozott, az év végén a forradalmi kormánnyal Debrecenbe távozott és ott rövid ideig a városi nyomdát vezette. A szabadságharc bukása utáni emigráció után Pesten 1856-ban alapított nyomdát, majd szülővárosában 1869-ben. Magyarország egyik legnagyobb tankönyvkiadója volt, de több népszerű és ismeretterjesztő kiadványt is közrebocsátott. Sok lapot nyomtatott bérmunkában vagy saját vállalkozásban, s így az Osztrák-Magyar Monarchia sajtóéletének egyik sikeres nagyvállalkozójává vált – Budapest egyik legtöbbet adózó polgára volt. Az anyagi sikereken kívül társadalmi elismertségét is jelzi, hogy 1897-ben magyar nemességet kapott „vásárhelyi” előnévvel. Az alapító halála után két fia vette át a vállalatot: Wodianer Artúr (1860–1921) vezette a kiadót, Wodianer Hugó (1868–1920) pedig a nyomdát, amelyeket végül 1904-ben a Franklin Társulat vásárolt meg.

Wodianer Fülöp mindvégig megtartotta Lampel nevét a cég elnevezésében, ezzel mintegy biztosítva vásárlóit és üzleti partnereit az üzlet szellemiségének és színvonalának megőrzéséről, és ezzel az ábrázolással is a jogfolytonosságot kívánta jelezni (Simon 2012, 188. és 343. számú jelvények). A két jelvény csupán abban tér el egymástól, hogy az angyal tükörszimmetrikusan helyezkedik el, és a nyitott könyv lapjain előbb csak a L[ampel] R[óbert] kezdőbetűk, később már a W[odianer] F[ülöp] monogram is fel van tüntetve.

Beck Ö. Fülöp bronz plakettje (1907)

Nyugat (1908–1948)
Magyar Csillag (1941–1944)

A Nyugat folyóirat és könyvkiadó közismert jelvénye is azt a célt szolgálta, hogy egy szerzői közösség, egy irodalomszemlélet folytonosságát tudassa a vásárlókkal. Babits Mihály 1941-ben bekövetkezett halálával ugyanis érvényét vesztette a Nyugat (névre szóló) engedélye, így az megszűnt. Az új lapra – ezúttal már Magyar Csillag néven – Illyés Gyula kért és kapott engedélyt és meg is indulhattak még ugyanabban az évben. A folyóirat címlapja pontosan követte a Nyugat tipográfiai kompozícióját, és a Beck Ö. Fülöp által rajzolt Mikes-ábrázolás sem maradhatott el. Aki nem volt elég figyelmes, akár össze is téveszthette a kettőt.

Lapindító és programadó cikkében Schöpflin Aladár is utalt a szellemi folyamatosságra: „A Magyar Csillag viszi tovább a fáklyát, melynek nem szabad soha kialudni” (Schöpflin 1941, 2). Sőt, még a nyugatosokkal szemben álló tábor is így fogalmazott: „[Illyés] nem csak a régi emblémákat őrzi hűségesen, hanem a régi tőkét s a régi szellemet is” (Szíj 1941, 7–9).

Érdemes megfigyelni, hogy míg az eredeti érmen Mikes beletörődő pózban inkább maga elé, a papírra nézett, addig a kiadói jelvényen már felemelt fejjel a távolba mered. Lábait sem elnyújtottan, lazán tartja, hanem maga alá húzva, szinte ugrásra készen. Ez a két kis módosítás sokat elmond a Nyugat (és a Magyar Csillag) szerkesztőinek elképzeléseiről, célkitűzéseiről. Számukra a török emigrációban alkotó Mikes a jobb sorsra érdemes magyar értelmiségi jelképe, aki „az elbukott Rákóczi szabadságharc hősének íródeákjaként tekintetét a Rodostótól nyugatra eső egykori, s egyre inkább eszményített hazája felé fordítja, amiként a nyugatosok tették a „magyar ugaron” egy szebb, jobb, nyugatibb haza reményében” (Szentpéteri 2004, 54).

A jelvényt több szünettel használták a Nyugat kiadó által kiadott könyveken is, főként azok szennylapjainak jobb felső sarkában. Ez még akkor is változatlan maradt, amikor a kiadót már rég felvásárolta a Révai Testvérek részvénytársaság. A nagyvállalat vezetői jól tudták, milyen sokat ér ez az alig három centiméter átmérőjű kisgrafika – így a közönségcsalogató szimbólum különböző típusaival egészen az államosításig találkozhatunk.

Gárdos és Horovitz
(Debrecen, 1924)

Gárdos József
(Debrecen, 1925–1926)

Gárdos József kis debreceni cégéről már sokkal kevesebb információval rendelkezünk; a szakirodalom még fennállásának intervallumáról is eltérő adatokat közöl. Benda Kálmán és Irinyi Károly szerint (Benda–Irinyi 1961, 301) már 1921-től létezett, a Clavis szerint 1923–1931 működött, míg Imolay Lenkey István (Imolay Lenkey 1986, 126) és őt követve Ölveti Gábor (Ölveti 2011, 132) 1925–1935 közöttre teszi a tevékenységét. Az azonban bizonyos, hogy a Gárdos József Irodalmi és Nyomdai Vállalat nemcsak nyomda, de kiadó és könyvkötészet is volt. A cég papír-nagykereskedése nyomtatvány- és tanszerraktárral volt ellátva. A könyvesbolt irodai felszereléseket is árusított, illetve címtáblák festését, sőt bélyegző készítését is vállalta (Ölveti 1993, 123). Horovitz Zsigmondról is bizonytalanok az ismereteink. Erdélyi Károly (Erdélyi 1947, 101) említ ugyan egy ilyen nevű debreceni nyomdászt, akit 76 évesen deportáltak 1944-ben – de csak valószínűsíthetjük, hogy ő lehetett Gárdos József társa.

Közös kiadásukban jelent meg például a Műkedvelők könyvtára című sorozat, amelyet később változatlan formátumban – csak az új jelvénnyel – folytatott Gárdos József. Kiadványai nagyon változatos témakörökben jelentek meg: az iskolai nyelvkönyvek mellett szintén diákoknak szóltak az Iskolai szinpad vagy az Ifjusági szinműtár című sorozatok, míg a városi átlagpolgárok használhatták a Gazdasági kézikönyvek, a Jogi kézikönyvek és az Orvosi kézikönyvek olcsó, papírborítású füzeteit. Hogy miért és pontosan mikor bomlott fel az együttműködés, nem tudjuk, de a szárnyas könyvet ábrázoló jelvényben csak a tulajdonos monogramja változott.

Czettel és Deutsch
(Budapest, 1903–1905)

Grafikai Intézet és Számlakönyvek Gyára Rt.
(Budapest, 1925)

Ezzel szemben az egyik legjelentősebb fővárosi vállalat volt a Czettel és Deutsch-féle nyomdai műintézet, amelynek tulajdonosai is sokkal magasabb pályát futottak be. A zsidó családban született Czettel Gyula (1843–1919 körül) inasidejét nagybátyja, a neves nyomdász Posner Károly Lajos cégénél töltötte, aki későbbi németországi, franciaországi és angliai tanulmányútját is finanszírozta. Innen visszatérve a Posner-nyomda igazgatója lett 1887-ig. Szakmai és társadalmi elismertségét jelzi, hogy a Magyarországi Könyvnyomdászok és Betűöntők Segélyző Egyesülete elnökévé választotta (Bíró et al. 1936, 89), a millenniumi kiállítás után megkapta a koronás arany érdemkeresztet (Magyar Nyomdászat 1897/1., 7), a párizsi világkiállításon szerzett érdemei elismeréséül 1901-ben elnyerte a Ferenc József-rend lovagkeresztjét (Grafikai Szemle 1901/3., 40), 1906-ban pedig királyi tanácsosi címet kapott (Grafikai Szemle 1906/7., 158). 1919-ben a kommün fogságába került 169 budapesti túsz között volt az akkor 76 éves Czettel Gyula – talán ekkor halt meg, mert későbbi adatunk nincs róla.

Deutsch Mór szintén tehetős vállalkozó volt. Az 1860-as évek elején alapított litográfiát Pesten, amelyet 1865 körül könyvnyomdával is kibővített és így a vállalat fő profilját képező műnyomatok mellett sok újságot és akcidenciát is készített (Novák 1929, 7). A nagy megbízások – például a Pallas Nagy Lexikona színes litográfiáinak egy része (Timkó 2005, 87) – jól jövedelmeztek, hiszen Deutsch Mór közel ugyanannyi adót fizetett 1873-ban, mint Posner Károly Lajos és jóval többet, mint például Bucsánszky Alajos (Varga 1980, 76). A kiegyezés után a nyomda addigi „Gyurián és Deutsch” cégformája „Deutsch Testvérek”, majd 1887-ben „Czettel és Deutsch” lett (Bíró et al. 1936, 96) és végül 1906-tól Grafikai Intézet és Számlakönyvek Gyára Rt. 1911-ben az Athenaeum megszerezte a cég részvénytöbbségét és néhány év múlva magába is olvasztotta a konkurens vállalatot (Szabó 1918, 19). Czettel Gyula 1912-től az Athenaeum Rt. igazgatóságának tagja volt és talán ő lehetett az is, aki a jelvények folytonosságáról gondoskodott.

Szikra
(Budapest, 1947–1956)

Kossuth
(Budapest, 1960–1961)

A jogfolytonosság jelzésének igénye nem csupán földrajzi határoktól független, de az adott állam politikai rendszere sem befolyásolja. Az 1944 őszén Szegeden megalakult Szikra kiadó Budapestre költözésével (1945 január) a Szikra Lapvállalatok nevet vette fel. Jogilag a vállalat helyzetét részvénytársaság megalakításával rendezték (Szikra Irodalmi és Lapkiadó Vállalat Nyomdai Rt.), majdaz 1949-es államosításkor jogilag új vállalatként a Magyar Dolgozók Pártja alapította meg a Szikra Kiadót (Bélády 1981, 96). Kiadványai között a marxizmus-leninizmus klasszikusait, politikai, elméleti, ideológiai könyveket és szépirodalmi műveket találunk. Az Állami Könyvterjesztő Vállalat 1951-es létrehozásáig terjesztési részlege is volt (elsőként foglalkoztak munkahelyi terjesztéssel) (Torzsai–Zala 1973, 151–152., 228).

A szocialista könyvkiadási rendszer átszervezésekor a Szikrát is átnevezték: 1956 decemberétől Kossuth néven működött, ezúttal már a Magyar Szocialista Munkáspárt kiadójaként. Felügyeleti szerve az MSZMP Központi Bizottságának Pártgazdasági és Ügykezelési Osztálya, valamint Agitációs és Propaganda Osztálya volt, kiadványainak palettája megegyezett jogelődjével: a marxizmus-leninizmus és a tudományos szocializmus elméleti írásai, társadalomtudományok (filozófia, közgazdaságtan, történelem), közvetetten politikai tartalmú szépirodalmi alkotások, a pártoktatásban használt tankönyvek és párt-folyóiratok (Torzsai–Zala 1973, 172).

Bár itt nem beszélhetünk hosszú hagyományokról, a jogfolytonosság kiemelését mégis fontosnak tartották a kiadó vezetői. A jelvényen látható könyv és ötágú csillag a munkásmozgalmi grafika szimbolikájának fő elemei, talán ezek fordulnak elő leggyakrabban a sarló és kalapács alap-szimbólumai után. A csillag 1917 óta a világméretű proletárforradalmat jelképezi, míg a könyv természetesen a tudást, a haladást (Aradi 1974, 211). A kettő kombinációja – szovjet mintára – különösen gyakran fordul elő az ötvenes évek kiadói jelvényein. A változás, megszokott módon, csupán a kiadó nevét érinti a régi-új kiadói jegyen.

Összesítve a felsorolt példákat, megállapíthatjuk, hogy a nyomdák és kiadók jelvényei igen gyakran szolgálnak a jogfolytonosságra való utalás eszközeiként. Megváltozhat a tulajdonos, a székhely, a vállalat cégformája – sőt, nem számít az állam társadalmi-politikai rendszere sem. Néha többszöri tulajdonosváltás ellenére is megmarad ugyanaz a jelvény és a grafikai eltérés mindig csak minimális. A különbség néha csupán figyelmes vizsgálattal vehető észre, a felületes szemlélő akár át is siklik fölötte. Ez nem csoda, hiszen az új jelvények megrendelői pontosan arra törekszenek ezzel a vizuális kommunikációval, hogy a vásárlók abban a tudatban nyúljanak a könyvhöz, hogy a megszokott cégtől a megszokott színvonalú terméket kapják.

Jegyzetek

«[1] A Királyi Magyar Egyetemi Nyomda 1902-ben használta utoljára az 1824 óta folyamatosan alkalmazott angyalos jelvényét, a Révai Testvérek könyvein 1899-ben látjuk utoljára az 1882-ben terveztetett cégjegyet és a Singer és Wolfner is 1901-ben váltott. Lásd Simon 2012.

«[2] Többek között Peter Behrens, Friedrich Wilhelm Kleukens, Emil Preetorius, Walter Tiemann, Marcus Behmer, Jan Tschichold és Emil Rudolf Weiss, de az angol Eric Gill is két alkalommal tervezett jelvényt a kiadónak. Lásd Würffel 2010, 787–792.

«[3] Az idézet bibliai forrása (Jel 2.10) kissé eltérő: Esto fidelis usque ad mortem, et dabo tibi coronam vitae (Légy hű mindhalálig, és neked adom az élet koszorúját).

«[4] Widman, Georg & Herolt, Johann (1600 körül). Haller Chronik. Kézirat. Stadtarchiv Schwäbisch Hall 4/4 Bl. 20V.

«[5] Dante, Alighieri: Isteni színjáték. Purgatórium, XXVIII. ének (Matilda és a földi paradicsom) 40–42. sor (Babits Mihály fordítása).

Felhasznált irodalom

Allgemeine Deutsche Biographie Bd. 39. (1895). München–Leipzig: Duncker & Humblot.

Aradi Nóra (1974). A szocialista képzőművészet jelképei. Budapest: Kossuth–Corvina.

Benda Kálmán – Irinyi Károly (1961). A négyszáz éves debreceni nyomda 1561–1961. Budapest: Akadémiai.

Bélády Miklós (ed.) (1981). A magyar irodalom története 1945–1975. I. kötet. Budapest: Akadémiai.

Bíró Miklós et al. (eds.) (1936). Nyomdászati lexikon. Budapest: Bíró Miklós.

Clavis Typographorum Regionis Carpathicae (http://typographia.oszk.hu/html_clavis/hun/nyito.htm)

Corsten, Severin et al. (eds.) (1989). Lexikon des gesamten Buchwesens. 2. Aufl. Bd. 2. Stuttgart: Hiersemann.

Decleva, Enrico (1997). Un panorama in evoluzione. In Turi, Gabriele (ed.). Storia dell’editoria nell’Italia contemporanea. Firenze–Milano: Giunti.

Erdélyi Károly (1947). A debreceni Nyomdász-Egyesület harmadik huszonöt éves története 1922–1947. Debrecen: Debrecen város és a Tiszántúli református egyházkerület könyvnyomda-vállalata.

Formíggini, Angelo (1928). Dizionarietto rompitascabile degli editori italiani compilato da uno dei suddetti. Roma: Formíggini.

Fouché, Pascal et al. (eds.) (2002–2011). Dictionnaire encyclopédique du livre. Vol. 1–3. Paris: Cercle de la Librairie.

Grafikai Szemle 1901/3.

Grafikai Szemle 1906/7.

Imolay Lenkey István (1986). Vázlatos áttekintés a Debrecenben 1849–1949 között működött kisnyomdák történetén. In Nyomdatörténeti és nyomdászéletmód-kutatási tanulmányok. Debrecen: Alföldi Nyomda.

Kner Imre (1931–1935). Nyolc levél a reklámról. Gyoma: Kner.

Magyar Nyomdászat 1897/1.

Martin, Henri-Jean – Chartier, Roger (eds.) (1983–1986). Histoire de l’édition française. Vol. 1–4. Paris: Promodis.

Nádai Pál (1921). Cukorkák grafikája. Magyar Grafika 1921/6.

Novák László (1929). A nyomdászat története VI. 1868–1900. Budapest: Világosság könyvnyomda.

Ölveti Gábor (1993). Fejezetek a századforduló utáni debreceni nyomdák történetéből. In A Hajdú-Bihar Megyei Levéltár Évkönyve XX. Debrecen: Hajdú-Bihar Megyei Levéltár.

Ölveti Gábor (2011). Debreceni nyomdák a 20. század első felében. In Jubileumi könyv- és nyomdatörténeti szimpózium legrégibb folyamatosan működő nyomdánkról. Debrecen: Alföldi Nyomda Zrt. Méliusz Műhelye.

Roques, Mario (1927). Correspondance de Karl Bartsch et Gaston Paris de 1865 à 1885. Première partie 1865–1867. In Medieval Studies in Memory of Gertrude Schoepperle Loomis. Paris: Champion.

Schöpflin Aladár (1941). Magyar Csillag. Magyar Csillag 1941/1.

Simon Melinda (2012). Kiadói és nyomdászjelvények Magyarországon 1801–1900. Budapest: Balassi.

Szabó László (1918). Athenaeum. Ötven év egy irodalmi és nyomdai társulat életéből. Budapest: Athenaeum.

Szentpéteri Márton (2004). Az eszményi Nyugat. A Nyugat arculata, Falus Elek és Beck Ö. Fülöp, 1908. In Vadas József & Bojár Iván András (eds). Magyar design 150 éve a dualizmus korától napjainkig. Budapest, Vertigo.

Szíj Gábor (1941). A Babits-emlékkönyv és a Magyar Csillag. Magyar Élet 1941/12.

Timkó György (2005). A magyar nyomdászattörténelem egyik fehér foltja: a kőnyomtatás. Magyar Grafika 2005/4.

Torzsai Tamás – Zala Imre (eds.) (1973). Könyv A–Z. A könyvkereskedelem kislexikona. Budapest: Tankönyvkiadó.

Varga Sándor (1980). A Magyar Könyvkereskedők Egyletének alapítása. Budapest: Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülése.

Würffel, Reinhard (2000). Lexikon deutscher Verlage von A–Z. 1071 Verlage und 2800 Verlagssignete vom Anfang der Buchdruckerkunst bis 1945. Berlin: Grotesk Verlag.

Würffel, Reinhard (2010). Würffels Signete-Lexikon deutschsprachiger Verlage. Über 11000 Signete und 4500 Verlagskurzangaben. Berlin: Grotesk Verlag.